|
LUMEN GENTIUM
A II. Vatikáni Zsinat LUMEN GENTIUM kezdetű dogmatikus konstitúciója az Egyházról
Tartalomjegyzék
Első fejezet
AZ EGYHÁZ MISZTÉRIUMÁRÓL
1. Előszó
2. Az Atya üdvözítő terve
3. Krisztus küldetése
4. A Szentlélek az Egyház megszentelője
5. Isten országa
6. A Szentírás képei az Egyházról
7. Az Egyház Krisztus misztikus teste
8. Az Egyház látható és kegyelmi valóság
Második fejezet
AZ ISTEN NÉPÉRŐL
9. Új szövetség, új nép
10. Az egyetemes papság
11. Az egyetemes papság gyakorlása
12. A hitérzék és a karizmák
13. Isten egyetlen népének katolicitása
14. A katolikus hívők
15. Az Egyház és a nem katolikus keresztények
16. Az Egyház és a nem keresztények
17. Az Egyház missziós jellege
Harmadik fejezet
AZ EGYHÁZ HIERARCHIKUS ALKOTMÁNYÁRÓL,
KÜLÖNÖSEN A PÜSPÖKSÉGRŐL
18. Bevezetés
19. A tizenkét apostol
20. Az apostolok utódai, a püspökök
21. Az egyházi rend teljessége
22. A püspöki kollégium és a kollégium feje
23. A kollégium tagjainak kapcsolatai
24. A püspöki szolgálat
25. A tanítás feladata
26. A megszentelés
27. A kormányzás
28. A papok
29. A diákonusok
Negyedik fejezet
A VILÁGI HIVŐK
30. A világi hívők az Egyházban
31. A világi hívők sajátos küldetése
32. A világi hívők méltósága
33. A világi hívők apostoli tevékenysége
34. A világi hívők egyetemes papsága
35. Prófétai szerepük és tanúságtételük
36. A világ rendjének szolgálatában
37. A világi hívek és a hierarchia
38. "Ami a lélek a testben..."
Ötödik fejezet
AZ ÉLETSZENTSÉGRE SZÓLÓ EGYETEMES MEGHÍVÁSRÓL AZ EGYHÁZBAN
39. Bevezetés
40. Bizonyítás a Szentírásból
41. Az életszentség lényege mindig ugyanaz
42. Az életszentség útjai és eszközei
Hatodik fejezet
A SZERZETESEKRŐL
43. Az evangéliumi tanácsok követése az Egyház
44. A szerzetesi állapot lényege és jelentősége
45. A hierarchia és a szerzetesek
46. A szerzetesi önátadás kiváló értéke
47. Buzdítás
Hetedik fejezet
A ZARÁNDOKEGYHÁZ ESZKATOLÓGIKUS
JELLEGÉRŐL ÉS EGYESÜLÉSÉRŐL A MENNYEI EGYHÁZZAL
48. A keresztény hivatás eszkatológikus jellege
49. Az úton levők és a célbajutottak összetartoznak
50. Az egész misztikus test közössége
51. Lelkipásztori útmutatás
Nyolcadik fejezet
ISTEN ANYJÁRÓL, A BOLDOGSÁGOS
SZŰZ MÁRIÁRÓL KRISZTUS ÉS AZ EGYHÁZ MISZTÉRIUMÁBAN
I. BEVEZETÉS
52. A Szent Szűz Krisztus misztériumában
53. A Szent Szűz és az Egyház
54. A Zsinat nem terjeszt elő új tanítást
II. A BOLDOGSÁGOS SZŰZ SZEREPÉRŐL
AZ ÜDVÖSSÉG RENDJÉBEN
55. A Messiás Anyja az Ószövetségben
56. Szűz Mária beleegyező szavának jelentősége
57. A Gyermek és az Anya
58. Szűz Mária Jézus nyilvános életében
59. A mennybemenetel után
III. A BOLDOGSÁGOS
SZŰZRŐL ÉS AZ EGYHÁZRÓL
60. A Szent Szűz és az egyetlen közvetítő, Krisztus
61. Közreműködése az üdvösség művében
62. Alárendelt üdvösségszerző szerep
63. A Szűz és Anya az Egyház előképe
64. Az Egyház is szűz és anya
65. Szűz Mária követendő erényei
IV. A BOLDOGSÁGOS
SZŰZ TISZTELETÉRŐL AZ EGYHÁZBAN
66. A tisztelet lényege és alapja
67. Lelkipásztori útmutatás
V. MÁRIA A BIZTOS REMÉNY ÉS A
VIGASZTALÁS
JELE ISTEN ZARÁNDOK NÉPE RÉSZÉRE
68. Szűz Mária a reménység jele
69. Legyen szószólónk!
A II. Vatikáni Zsinat LUMEN GENTIUM kezdetű
dogmatikus konstitúciója az Egyházról
PÁL PÜSPÖK
ISTEN SZOLGÁINAK SZOLGÁJA
A ZSINATI ATYÁKKAL EGYÜTT ÖRÖK EMLÉKEZETÜL
Első fejezet
AZ EGYHÁZ MISZTÉRIUMÁRÓL
(Előszó)
1. Mivel Krisztus a nemzetek világossága, ez a
Szentlélekben
összeült szent Zsinat Krisztusnak az Egyház arcán tükröződő
fényességével minden embert meg akar világosítani azáltal,
hogy minden teremtménynek hirdeti az evangéliumot (vö.
Mk 16,15). Mivel pedig az Egyház Krisztusban
mintegy szentsége, azaz jele és eszköze az Istennel
való bensőséges egyesülésnek és az egész emberi nem
egységének, a korábbi zsinatok nyomában járva híveinek
és az egész világnak jobban ki akarja nyilvánítani
a maga egyetemes természetét és küldetését. Korunk
sajátos körülményei sürgőssé teszik az Egyháznak e
feladatát, hogy a társadalmi, technikai és kulturális
kapcsolatokban egymáshoz egyre
közeledő emberek Krisztusban is megtalálják a teljes egységet.
(Az Atya üdvözítő terve)
2. Az örök Atya bölcsességének és jóságának
teljesen
szabad és titokzatos terve szerint teremtette az egész
világot, elhatározta, hogy az embereket fölemeli az
isteni életben való részesedésre, s amikor Ádámban
elbuktak, nem hagyta el őket, hanem Krisztusra, a Megváltóra
való tekintettel "aki a láthatatlan Isten képmása
és az egész teremtés elsőszülötte" (Kol 1,15)
mindig segítséget nyújtott az üdvösséghez. Az Atya
az összes választottat öröktől fogva "előre ismerte
és arra rendelte őket, hogy Fiának képmását öltsék
magukra, hogy Ő legyen az elsőszülött a sok testvér
között" (Róm 8,29). Úgy határozott, hogy
a Krisztusban hívőket a szent Egyházba hívja össze,
melyet a világ kezdete óta előképek jeleztek, Izrael
népének története és az Ószövetség csodálatosan előkészített,[1]
a végső időkben megalapíttatott, a Szentlélek kiáradásakor
nyilvánvalóvá lett, s az idők végén dicsőségesen be
fog teljesedni. És akkor, ahogyan a Szentatyáknál olvassuk,
Ádámtól és "az igaz Ábeltől az utolsó választottig"[2]
mind összegyűlnek az Atyánál az egyetemes Egyházban.
(Krisztus küldetése)
3. Eljött tehát
a Fiú, akit az Atya küldött, ki minket a világ teremtése
előtt kiválasztott Őbenne és eleve fogadott fiaivá
rendelt, mert abban találta kedvét,
hogy Őbenne állítson helyre mindent (vö. Ef 1,4--5.10).
Krisztus tehát, hogy az Atya akaratát teljesítse, megalapította
a földön a mennyek országát, kinyilatkoztatta nekünk
az Atya misztériumát, és engedelmességével végrehajtotta
a megváltást. Az Egyház, vagyis Krisztusnak misztériumban
már jelenlévő országa, Isten erejéből látható módon
növekszik a világban. Kezdetét és növekedését jelzi
a megfeszített Jézus oldalából kifolyó vér és víz
(vö. Jn 19,34), és előre hirdetik az
Úrnak kereszthaláláról mondott szavai: "És én,
majd ha fölmagasztalnak a földről, mindenkit magamhoz
fogok vonzani" (Jn 12,32: görögben).
Valahányszor az oltáron bemutatjuk a keresztáldozatot,
melyben "Krisztus, a mi húsvéti bárányunk föláldoztatott"
(1Kor 5,7), megváltásunk műve folytatódik. Az
eucharisztikus kenyér egyszerre jelzi és valósítja
meg a hívők egységét, akik egy testet alkotnak Krisztusban
(vö. 1Kor 10,17). Minden ember erre a Krisztussal
való egységre hivatott, aki a világ
világossága, akitől eredünk, aki által élünk, s aki felé tartunk.
(A Szentlélek az Egyház megszentelője)
4. A mű elkészülte után -- melyet az Atya a Fiúra
bízott, hogy elvégezze a földön (vö. Jn 17,4) --
pünkösdkor elküldetett a Szentlélek, hogy szüntelenül
megszentelje az Egyházat, s így a hívőknek Krisztus
által az egy Lélekben megnyíljék az Atyához vezető
út (vö. Ef 2,18). Ő az élet Lelke, azaz
az örök életre szökellő víz forrása (vö. Jn
4,14; 7,38--39) , aki által az Atya a bűnnek meghalt
embereket élteti, míg végül halandó testüket föltámasztja
Krisztusban (vö. Róm 8,10--11). A Lélek az Egyházban
és a hívők szívében mint templomában lakik (vö.
1Kor 3,16; 6,19), imádkozik bennük és tanúságot
tesz a fogadott fiúságról (Gal 4,6; Róm 8,15--16.26).
Az Egyházat, melyet elvezet a teljes igazságra (vö.
Jn 16,13) és összefog a szolgálatban és a közösségben,
különböző hierarchikus és karizmatikus ajándékokkal
látja el, irányítja és ékesíti a maga gyümölcseivel
(Ef 4,11--12; 1Kor 12,4; Gal 5,22). Az evangélium
erejével megfiatalítja az Egyházat, szüntelenül megújítja
és elvezeti a vőlegénnyel való teljes egyesülésre.[3]
A Lélek és a menyasszony ugyanis azt mondja az Úr Jézusnak:
Jöjj el! (vö. Jel 22,17).
Így
az egyetemes Egyház úgy jelenik meg, mint "az
Atya, a Fiú és a Szentlélek egységéből eggyé vált nép".[4]
(Isten országa)
5. A Szent
Egyház misztériuma megmutatkozik már magában az alapításában.
Az Úr Jézus ugyanis azzal indította el útjára egyházát,
hogy hirdette a jó hírt, azt, hogy elérkezett Istennek
az Írásokban ősidők óta megígért országa: "Betelt
az idő, és elközelgett az Isten országa" (Mk
1,15; vö. Mt 4,17). Ez az ország
Krisztus igéjében, tetteiben és jelenlétében ragyogott
föl az emberek előtt. Az Úr igéje ugyanis a földbe
vetett maghoz hasonlít (Mk 4,14): akik hittel
hallgatják és Krisztus kicsiny nyájához számláltatnak,
azok magát az Országot fogadták be; a mag azután saját
erejéből csírázik ki és növekszik egészen az aratásig
(vö. Mk 4,26--29). Jézus csodái is azt
bizonyítják, hogy az Ország már elérkezett a földre:
"Ha én Isten ujjával űzöm ki a gonoszlelkeket,
akkor bizony eljött hozzátok az Isten országa"
(Lk 11,20; vö. Mt 12,28). Ez az
Ország azonban mindenekelőtt magának Krisztusnak, az
Isten Fiának és Emberfiának személyében nyilvánul meg,
aki "azért jött, hogy szolgáljon
és odaadja az életét váltságul sokakért" (Mk 10,45).
Miután pedig Jézus az emberekért elszenvedte a kereszthalált
és föltámadt, úgy jelent meg, mint Úr, Krisztus és
örökre rendelt Pap (vö. ApCsel 2,36; Zsid
5,6; 7,17--21), és kiárasztotta tanítványaira az
Atyától megígért Szentlelket (vö. ApCsel
2,33). Ezért az Egyház, fölruházva alapítójának
ajándékaival és hűségesen megtartva a szeretet, az
alázatosság és az önmegtagadás parancsát, küldetést
kapott Krisztus és Isten Országának hirdetésére és
a népek közötti terjesztésére, s ennek az Országnak
csírája és kezdete a földön. Miközben lassanként növekszik,
maga is az Ország beteljesedésére áhítozik, és minden
erejével reménykedik
és vágyódik arra, hogy Királyával a dicsőségben egyesüljön.
(A Szentírás képei az Egyházról)
6. Amint az Ószövetségben az Ország
kinyilatkoztatása
gyakran előképekben történik, úgy az Egyház benső természete
most is a pásztoréletből, a földművelésből, az építkezésből
vagy a családból és a jegyességből vett,
s már a prófétai könyvekben előkészített képekben mutatkozik meg.
Az Egyház ugyanis akol, melynek egyetlen és
megkerülhetetlen ajtaja Krisztus (Jn 10,1--10).
Ugyanakkor nyáj is, melyről Isten előre hirdette,
hogy Ő maga lesz a pásztora (vö. Iz 40,11; Ez 34,11),
s melynek juhait, bár emberi pásztorok legeltetik,
mégis maga Krisztus, a Jó Pásztor, a Pásztorok Fejedelme
(vö. Jn 10,11; 1Pt 5,4), vezeti és táplálja
szüntelen,
aki életét adta a juhokért (vö. Jn 10,11--15).
Az Egyház megmunkált föld, vagyis Isten
szántóföldje (1 Kor 3,9). Rajta nő az az ősi
olajfa, melynek szent gyökere a pátriárkák voltak,
s melyben megtörtént és meg fog történni a zsidók és
a pogányok kiengesztelődése (Róm 11,13--26).
Az Egyházat a mennyei Földműves mint választott szőlőskertet
telepítette (Mt 21,33--43; vö. Iz
5,1). Krisztus az igazi szőlőtő, aki életet és
termékenységet ad a vesszőknek, azaz nekünk, akik az
Egyház által őbenne
maradunk, s aki nélkül semmit sem tehetünk (Jn 15,1--5).
Az Isten építményének is gyakran mondják az
Egyházat (1Kor 3,9). Maga az Úr ahhoz a kőhöz
hasonlította magát, melyet elvetettek az építők, mégis
szegletkővé lett (Mt 21,42; vö. ApCsel 4,11;
1Pt 2,7; Zsolt 117,22). Erre az alapra építik az
Egyházat az apostolok (vö. 1Kor 3,11), és tőle
kapja erejét és szilárdságát az Egyház. Ez az épület
különféle neveket kapott: Isten háza (1Tim 3,15),
melyben az ő családja lakik; Isten lakóhelye
a Lélekben (Ef 2,19--22), Isten hajléka az
emberekkel (Jel 21,3), főleg pedig szent templom,[5]
melyet az egyházatyák szava szerint a kőből épült templomok
megjelenítenek, s a liturgia méltán hasonlítja a szent városhoz, az új
Jeruzsálemhez. Benne ugyanis mint élő kövek épülünk itt a földön (1Pt
2,5). E
szent várost János úgy látja, hogy a világ megújulásakor
leszáll a mennyből, Istentől és oly szép, mint a vőlegényének
fölékesített menyasszony (Jel 21,1).
Az Egyházat, melyet "mennyei Jeruzsálemnek"
és "anyánknak" is neveznek (Gal 4,26.,
vö. Jel 12,17), úgy írják le, mint a szeplőtelen
Bárány szeplőtelen jegyesét (Jel 19,7; 21,2.9; 22,17),
akit Krisztus "szeretett, és akiért föláldozta
magát, hogy megszentelje" (Ef 5,26), akit
fölbonthatatlan szövetséggel vett magához, és szüntelenül
"táplál és gondoz" (5,29). Azt akarta,
hogy tisztára mosva tartozzék hozzá, s szeretetben
és hűségben legyen alárendelve neki (vö.
5,24), végül örökre elhalmozta mennyei javakkal,
hogy megismerjük Istennek és Krisztusnak irántunk való,
minden értelmet meghaladó szeretetét (vö. 3,19).
Amíg az Egyház itt e földön az Úrtól távol zarándokol
(vö. 2Kor 5,6), számkivetettnek érzi
magát, miközben az odafönt valókat keresi és ízleli,
ahol Krisztus ül az Isten jobbján, ahol az Egyház élete
el van rejtve Krisztussal Istenben mindaddig, amíg
Vőlegényével együtt
meg nem jelenik a dicsőségben (vö. Kol 3,1--4).
(Az Egyház Krisztus misztikus teste)
7. Isten Fia a magával egyesített emberi
természetben
halálával és föltámadásával legyőzve a halált, megváltotta
és új teremtménnyé formálta át az embert (vö.
Gal 6,15; 2Kor 5,17). Az összes nemzetből meghívott
testvéreit Lelke közlésével titokzatosan a testévé tette.
Ebben a testben Krisztus élete árad szét a hívőkbe,
akik a szentségek által titokzatos és valóságos módon
egyesülnek a szenvedett és megdicsőült Krisztussal.[6]
A keresztség által ugyanis Krisztushoz válunk hasonlóvá:
"Mi ugyanis mindnyájan egy Lélekben egy testté
lettünk a keresztséggel" (1Kor 12,13).
E szent szertartással megjelenik és megvalósul a Krisztus
halálával és föltámadásával való egyesülés: "A
keresztségben ugyanis eltemettettünk vele együtt a
halálba"; ha pedig "halálának hasonlóságában
egybenőttünk vele, úgy leszünk föltámadásában is"
(Róm 6,4--5). Az eucharisztikus kenyér megtörésekor
valóságosan részesedvén az Úr testéből fölemeltetünk
a vele és az egymással való kommunióra. "Mivel
egy kenyér, egy test vagyunk mi mindnyájan, akik egy
kenyérből részesülünk." (1Kor 10,17). Így
mi valamennyien az ő testének tagjai leszünk (vö.
1Kor 12,27)
"egyenként pedig egymásnak tagjai" (Róm 12,5).
Amint az emberi test tagjai, jóllehet sokan vannak,
mégis egy testet alkotnak, úgy a hívők is Krisztusban
(vö. 1Kor 12,12). Krisztus testének építésénél
is érvényesül a tagoknak és a feladatoknak a különbözősége.
Egy a Lélek, aki sokféle ajándékát a maga gazdagsága
és a szolgálatok szükségletei szerint osztja szét az
Egyház javára (vö. 1Kor 12,1--11). Az
ajándékok közül kimagaslik az apostoloknak adott kegyelem,
mert az ő tekintélyüknek a Lélek még a karizmatikusokat
is alárendeli (vö. 1Kor 14). Ugyanaz
a Lélek személyesen, a maga erejével és a tagok belső
összetartozásával egyesítvén a testet, létrehozza és
sürgeti a szeretetet a hívők között. Ezért ha szenved
az egyik tag, mind együtt szenved vele, s ha tiszteletben
van része az egyik tagnak,
valamennyi együtt örül vele (vö. 1Kor 12,26).
Ennek a testnek a feje Krisztus. Ő a láthatatlan Isten
képmása, és benne teremtetett minden. Ő előbb van mindennél,
és minden Benne áll fönn. Ő a feje a testnek, mely
az Egyház. Ő a kezdet, elsőszülött a halottak közül,
hogy övé legyen az elsőség mindenben (vö. Kol
1,15--18). Hatalmas erejével uralkodik a égieken
és a földieken, s mindent fölülmúló tökéletességével
és tevékenységével az egész testet betölti dicsőségének
gazdagságával (vö. Ef 1,18--23).[7]
Minden tagnak hasonlóvá kell formálódnia Őhozzá,
amíg Krisztus ki nem alakul bennük (vö. Gal
4,19). Ezért fölvétetünk az Ő életének misztériumaiba,
hasonlóvá válunk Őhozzá vele együtt meghalván és föltámadván,
mígcsak együtt nem fogunk uralkodni vele (vö.
Fil 3,21; 2Tim 2,11; Ef 2,6; Kol 2,12 stb.).
Amíg a földi élet zarándokútját járjuk, és a szorongatások
és üldözések közepette az Ő nyomában járunk, mint test
a fővel részesülünk az Ő szenvedéseiben, együtt szenvedvén
vele,
hogy vele együtt meg is dicsőüljünk (vö. Róm 8,17).
"Ő tartja fenn az egész testet és ő fogja össze
izületekkel és izmokkal, s Isten szerint való növekedéséről
is ő gondoskodik" (Kol 2,19). Ő osztja
szét állandóan testében, vagyis az Egyházban a szolgálatok
ajándékait, melyekkel az ő erejével üdvös szolgálatot
nyújtunk egymásnak, hogy az igazságot cselekedvén a
szeretetben, mindenben felnőjünk Őhozzá,
aki a mi Fejünk (vö. Ef 4,11--16 a görögben).
Annak érdekében, hogy Benne szüntelenül megújuljunk
(vö. Ef 4,23), a Lelkéből adott nekünk,
aki egy és ugyanaz a Főben és a tagokban, az egész
testet úgy élteti, fogja össze és mozgatja, hogy tevékenységét
ahhoz a szerephez hasonlíthatták az egyházatyák, melyet
az életelv, azaz a lélek tölt be a testben.[8]
Krisztus pedig szereti az Egyházat, mint menyasszonyát,
a feleségét saját testeként szerető férj példaképeként
(vö. Ef 5,25--28); maga az Egyház viszont
alá van rendelve Fejének (5,23--24). "Mert
Őbenne lakik testi formában az istenség egész teljessége"
(Kol 2,9), azért elhalmozta isteni adományaival
az Egyházat, mely az Ő teste és teljessége (vö.
Ef 1,22--23), hogy egyre terjedjen
és eljusson Isten egész teljességére (vö. 3,19).
(Az Egyház látható és kegyelmi valóság)
8. Az egyetlen közvetítő, Krisztus szent
Egyházát,
a hit, a remény és a szeretet közösségét, ezen a földön
látható szervezetként alapította és tartja fenn szüntelen,[9]
s általa árasztja mindenkire az igazságot és a kegyelmet.
De a hierarchikus szervezettel ellátott társaságot
és Krisztus misztikus testét, a látható gyülekezetet
és a kegyelmi közösséget, a földi egyházat és a mennyei
javakban bővelkedő egyházat nem szabad két valóságnak
tekintenünk, hanem emberi és isteni elemekből álló,
egy összetett valóságot alkotnak.[10]
Ezért nem közönséges
analógia alapján a megtestesült Ige misztériumához
hasonlít. Amint ugyanis az isteni Igének a fölvett
természet mint az üdvösség Vele elválaszthatatlanul
egyesült élő szerve szolgál, ugyanígy szolgál az Egyház
társadalmi szerkezete az őt éltető Léleknek, Krisztus
Lelkének a test növekedésére (vö. Ef 4,16).[11]
Ez Krisztus egyetlen Egyháza, melyet a Hiszekegyben
egynek, szentnek, katolikusnak és apostolinak vallunk,[12]
s melyet Üdvözítőnk feltámadása után a pásztor Péternek
adott át (Jn 21,17) és őrá meg a többi apostolra
bízta terjesztését és kormányzását (vö. Mt
28,18), és mindörökre "az igazság oszlopának
és erősségének" rendelte (1Tim 3,15). Ez
az Egyház e világban mint alkotmányos és rendezett
társaság a Péter utóda és a vele közösségben élő püspökök
által kormányzott katolikus Egyházban létezik,[13]
jóllehet szervezetén kívül is megtalálható az igazságnak
és a megszentelésnek több eleme, melyek mint Krisztus
egyházának saját ajándékai, a katolikus egységre sarkallnak.
Miként azonban Krisztus a megváltás művét szegénység
és üldözés közepette vitte végbe, úgy az Egyháznak
ugyanezt az utat kell járnia, hogy az üdvösség gyümölcseit
közölje az emberekkel. Jézus Krisztus "mint Isten
... szolgai alakot öltött, kifosztotta magát"
(Fil 2,6), és értünk "noha gazdag volt,
szegénnyé lett" (2Kor 8,9): úgy az Egyház
jóllehet küldetéséhez rászorul emberi eszközökre, nem
arra törekszik, hogy földi dicsőséget keressen, hanem
arra, hogy saját példájával is terjessze az alázatosságot
és az önmegtagadást. Miként Krisztust az Atya azért
küldte, hogy "örömhírt vigyen a szegényeknek,
... gyógyítsa a megtört szívűeket" (Lk 4,18),
"keresse és üdvözítse, ami elveszett" (19,10),
hasonlóképpen az Egyház is szeretettel veszi körül
mindazokat, akiket az emberi gyengeség gyötör, sőt
szegény és szenvedő alapítójának képmását ismeri föl
a szegényekben és szenvedőkben, próbál könnyíteni nyomorúságukon
és bennük Krisztusnak akar szolgálni. Krisztus azonban
"szent, ártatlan, szeplőtelen" (Zsid 7,26),
"bűnt nem ismert" (2Kor 5,21), s csak
azért jött, hogy a nép bűneit engesztelje ki (vö.
Zsid 2,17), a bűnösöket is magába foglaló Egyház
viszont egyszerre szent és mindig megtisztulásra
szorul, ezért szüntelenül a bűnbánat és a megújulás útját járja.
Az Egyház "a világtól elszenvedett üldözések és
az Istentől kapott vigasztalások közepette járva zarándokútját,"[14]
az Úr keresztjét és halálát hirdeti, amíg el nem jön
(vö. 1Kor 11,26). Megerősíti azonban
a föltámadott Úr ereje, hogy külső-belső bajait és
nehézségeit türelemmel és szeretettel legyőzze, és
az Ő misztériumát jóllehet árnyékszerűen, mégis hűségesen
kinyilvánítsa
a világnak, míg végezetül teljes világosságában megmutatkozik.
Második fejezet
AZ ISTEN NÉPÉRŐL
(Új szövetség, új nép)
9. Jóllehet bármely időben élő és bármely
nemzetből
származó ember kedves Isten előtt, ha féli őt és teszi
az igazságot (vö. ApCsel 10,35), mégis
úgy tetszett Istennek, hogy az embereket ne egyenként,
minden társas kapcsolat kizárásával szentelje meg és
üdvözítse, hanem néppé tegye őket, mely Őt igazságban
megismeri és szentül szolgál Neki. Így tehát az izraelita
népet kiválasztotta tulajdon népévé, szövetséget kötött
vele és fokozatosan oktatta azáltal, hogy történetében
kinyilatkoztatta Önmagát és akaratának tervét, és megszentelte
Önmagának. Mindez azonban csak előkészítése és előképe
volt annak az új és tökéletes szövetségnek, mely majd
Krisztusban köttetik meg, s annak a teljesebb kinyilatkoztatásnak,
melyet Isten megtestesült Igéje fog átadni. "Íme,
napok jönnek -- mondja az Úr --, amikor új szövetséget
kötök Izrael házával és Júda házával... Bensejükbe
adom törvényemet, és a szívükbe írom. Én Istenük leszek,
ők meg az én népem lesznek... Mert mindnyájan ismerni
fognak engem a legkisebbtől a legnagyobbig, mondja
az Úr" (Jer 31,31--34). Ezt az új szövetséget
Krisztus hozta létre, tudniillik az új szövetséget
az Ő vérében (vö. 1Kor 11,25), zsidókból
és pogányokból híva meg a népet, mely nem test szerint,
hanem a Lélekben gyűljön össze és legyen Istennek új
népe. A Krisztusban hívők ugyanis, akik nem romlandó,
hanem az élő Isten igéje által romolhatatlan magból
születtek újjá (vö. 1Pt 1,23), nem testből,
hanem vízből és Szentlélekből (vö. Jn 3,5--6),
"választott nemzetség, királyi papság, szent nemzet,
tulajdonul megszerzett nép" lesznek... "akik
valaha
nem-nép voltak, most pedig Isten népe" (1Pt 2,9-10).
Ennek a messiási népnek a feje Krisztus, "aki
vétkeinkért halált szenvedett és megigazulásunkért
föltámadt" (Róm 4,25), s most, miután minden
mást fölülmúló nevet kapott, dicsőségesen uralkodik
a mennyben. Jogállása Isten fiainak méltósága
és szabadsága, kiknek szívében a Szentlélek úgy lakik,
mint templomban. Törvénye az új parancs, hogy
úgy kell szeretnie, ahogyan maga Krisztus szeretett
bennünket (vö. Jn 13,34). S végül célja
az Isten Országa, melyet maga Isten kezdeményezett
a földön, melynek egyre terjednie kell, míg Isten tökéletessé
nem teszi a történelem végén, amikor megjelenik Krisztus,
a mi életünk (vö. Kol 3,4), és "maga
a teremtés a mulandóság szolgai állapotából fölszabadul
Isten gyermekeinek dicsőséges szabadságára" (Róm
8,21). Így tehát ez a messiási nép, bár ténylegesen
nem foglal magába minden embert, s nem egyszer kisded
nyájnak tűnik, az egész emberiség számára az egység,
a remény és az üdvösség nagyon erős hajtása. Krisztus,
aki ezt a népet az élet, a szeretet és az igazság közösségévé
alapította, eszközként is fölhasználja mindenki megváltására,
és elküldi az egész földkerekségre a világ
világosságául és a föld sójául (vö. Mt 5,13--16).
Miként pedig a pusztában vándorló, test szerinti Izraelt
már Isten Egyházának hívták (2Ezd 13,1; vö.
Szám 20,4; MTörv 23,1); úgy a jelen világban
élő, s az eljövendő és maradandó várost kereső (vö.
Zsid 13,14) új Izraelt is Krisztus Egyházának
nevezik (vö. Mt 16,18), hiszen Krisztus
szerezte meg tulajdon vérén (vö. ApCsel 20,28),
betöltötte a saját Lelkével és ellátta a látható és
társas egység szükséges kellékeivel. Isten összehívta
azokat, akik hittel tekintenek Jézusra, az üdvösség
szerzőjére, az egység és béke princípiumára, és Egyházat
alkotott belőlük, hogy ez az Egyház legyen minden egyes
ember számára ennek az üdvöt hozó egységnek a látható
szakramentuma.[15] Hogy kiterjedjen a
Föld minden részére,
belép az emberek történelmébe, ugyanakkor fölülmúlja
az időt és a népek határait. A kísértések és szorongatások
között élő Egyház az Úrtól megígért isteni kegyelemből
meríti az erőt, hogy a testi gyöngeségben meg ne fogyatkozzék
tökéletes hűsége, hanem megmaradjon Ura méltó menyasszonyának,
és a Szentlélek hatására szüntelenül megújuljon mindaddig,
amíg
a kereszt által el nem jut a fényre, mely soha nem ismer alkonyt.
(Az egyetemes papság)
10. Az Úr Krisztus, az emberek közül választott
főpap
(vö. Zsid 5,1--5) az új népet "Istennek
és Atyjának országává és papjaivá tette" (Jel
1,6; vö. 5,9--10). A megkereszteltek
ugyanis az újjászületés és a Szentlélek kenete által
lelki házzá és szent papsággá szenteltetnek, hogy a
keresztény ember minden cselekedete által lelki áldozatokat
ajánljanak föl, és annak erőit hirdessék, aki a sötétségből
meghívta őket csodálatos világosságára (vö.
1Pt 2,4--10). Ezért Krisztus tanítványai valamennyien
az imádságban állhatatosan és együtt dicsőítve Istent
(vö. ApCsel 2,42--47) adják oda önmagukat
élő, szent, Istennek tetsző áldozatul (vö. Róm
12,1), és a földön mindenütt Krisztusról tanúskodjanak,
s az érdeklődőknek adjanak számot
az örök élet bennük élő reményéről (vö. 1Pt 3,15).
A hívők közös papsága és a szolgálati, azaz hierarchikus
papság -- jóllehet nemcsak fokozatilag, hanem lényegileg
különböznek egymástól -- egymásra vannak rendelve;
mert mindegyik a maga sajátos módján Krisztus egy papságából
részesedik.[16]
Akit a szolgálati papságra szenteltek
föl, szent hatalom birtokában kialakítja és kormányozza
a papi népet, Krisztus személyében létrehozza az eucharisztikus
áldozatot, és az egész nép nevében fölajánlja Istennek;
a hívek pedig királyi papságuk erejével részt vesznek
az eucharisztikus áldozatban,[17] és azt
a szentségek
felvételében, az imádságban és hálaadásban, a szent
élet tanúságtételével, önmegtagadással és tevékeny
szeretettel gyakorolják/valósítják
meg.
(Az egyetemes papság gyakorlása)
11. A papi közösség szent és szervesen
megalkotott
jellege részben a szentségek, részben az erények által
valósul meg. A keresztség által az Egyház tagjaivá
vált hívőket a szentségi karakter a keresztény vallás
kultuszára rendeli, és arra, hogy miután Isten fiaivá
újjászülettek, az emberek előtt vallják meg a hitet,
melyet Istentől az Egyház által kaptak.[18]
A bérmálás
szentségével még tökéletesebben kötődnek az Egyházhoz,
a Szentlélek különleges ereje tölti el őket, ezért
szigorúbb a kötelezettségük, hogy Krisztus igazi tanúiként
szavukkal és életmódjukkal terjesszék és védelmezzék
a hitet.[19] Amikor részt vesznek az eucharisztikus
áldozatban, az egész keresztény élet forrásában
és csúcspontjában, isteni Áldozatot ajánlanak föl
Istennek, s vele együtt önmagukat;[20]
mind a fölajánlással,
mind a szentáldozással mindenki részt vesz a liturgikus
cselekményben, de nem egyformán, hanem a különbözőségek
megtartásával. Továbbá, akik Krisztus testével táplálkoznak
a szentáldozásban, kézzelfogható módon mutatják meg
Isten népének egységét, melyet
ez a fölséges szentség jól jelez és csodálatosan meg is valósít.
Akik a bűnbánat szentségéhez járulnak, azok
Istent sértő bűneikre Isten irgalmas bocsánatát kapják
meg. Egyszersmind kibékülnek az Egyházzal, melyet megsebeztek
bűnükkel, s mely szeretetével, példájával és imájával
közreműködik megtérésükben. A betegek szent kenetével
és a papok imádságával az egész Egyház ajánlja
a szenvedő és megdicsőült Krisztusnak a betegeket,
hogy nekik enyhületet és üdvösséget szerezzen (vö.
Jak 5,14-16); sőt buzdítja őket, hogy szabadon
csatlakozva Krisztus szenvedéséhez és halálához (vö.
Róm 8,17; Kol 1,24; 2Tim 2,11--12; 1Pt 4,13)
szolgáljanak Isten népének javára. Hasonlóképpen akiket
az egyházi rend kiemel a hívek sorából, azok
arra rendeltetnek, hogy Krisztus nevében legeltessék
az Egyházat Isten igéjével és kegyelmével. Végül a
keresztény hitvesek a házasság szentségének erejével
-- melynek révén Krisztus és az Egyház egysége és termékeny
szeretete misztériumában részesednek és azt megjelenítik
(vö. Ef 5,32) -- a házaséletben, továbbá
a gyermek elfogadásával és nevelésével kölcsönösen
segítik egymást, s életük állapotában és rendjében
saját ajándékuk van Isten népén belül (vö. 1Kor
7,7).[21] Mert a házasságból ered a
család, melyben
megszületnek az emberi társadalom új polgárai, akiket
a keresztségben a Szentlélek kegyelme Isten gyermekeivé
tesz, hogy Isten népe a századok folyamán fönnmaradjon.
Ebben a családi egyházban a szülők legyenek gyermekeik
első hithirdetői szavukkal és példájukkal, és ápolják
mindegyikük
sajátos hivatását, különös gonddal pedig a papi hivatást.
Ily sok és ennyire üdvösséges segítség birtokában a
Krisztus-hívők, bármely állapotban éljenek is, az Úrtól
arra kapnak meghívást, hogy ki-ki a maga útján
olyan tökéletesen szent legyen, amilyen tökéletes maga az Atya.
(A hit érzék és a karizmák)
12. Isten szent népe Krisztus prófétai
küldetéséből
is részesedik, leginkább azáltal, hogy a hívő és szerető
élettel egyre szélesebb körben tesz tanúságot róla,
és fölajánlja Istennek a dicséret áldozatát: az Ő nevét
megvalló ajkak gyümölcsét (vö. Zsid 13,15).
A hívők összessége, mely a Szentlélek kenetének birtokában
van (vö. 1Jn 2,20.27), a hitben nem tévedhet
és ezt a különleges tulajdonságát az egész nép természetfölötti
hitérzéke révén nyilvánítja ki, amikor "a püspököktől
kezdve a legjelentéktelenebb világi hívőkig"[22]
hit és erkölcs dolgában kifejezi egyetemes egyetértését.
E hitérzékkel ugyanis, melyet az igazság Lelke ébreszt
és tart fenn, Isten népe a szent Tanítóhivatal hűségesen
követett vezetésével már nem emberi szót, hanem valóban
Isten igéjét kapja (vö. 1Tesz2,13), az
egyszer átadott szent hit tanítását (vö. Jud
3), és fogyatkozás nélkül ragaszkodik hozzá, azáltal,
hogy helyes ítélettel
egyre elmélyül benne és egyre inkább alkalmazza életében.
Ezenkívül ugyanez a Szentlélek az Isten népét nemcsak
a szentségeken keresztül és a papi szolgálatokkal szenteli
meg, vezeti és ékesíti erényekkel, hanem ajándékait
"tetszése szerint juttatva kinek-kinek" (1Kor
12,11), minden rendű és rangú hívőnek különleges
kegyelmeket is ad, melyekkel alkalmassá és készségessé
teszi őket különféle tevékenységek vagy hivatalok vállalására
az Egyház megújhodása és továbbépítése érdekében, ahogyan
írva van: "A Lélek ajándékait mindenki azért kapja,
hogy használjon velük" (1Kor 12,7). E karizmákat,
akár a legragyogóbbakat, akár az egyszerűbbeket és
gyakoribbakat, mivel az Egyház szükségleteihez igazodók
és nagyon hasznosak, hálaadással és vigasztalódással
kell fogadnunk. A rendkívüli adományokat azonban nem
szabad vakmerően követelni, sem az apostoli munkálkodás
eredményességét nem szabad elbizakodottan tőlük remélni;
hanem valódiságuk és célszerű fölhasználásuk megítélése
azokra tartozik, akik elöljárók az Egyházban, s kiknek
különösképpen feladata, hogy ki ne oltsák a Lelket,
hanem mindent mérlegeljenek,
és a jót tartsák meg (vö. 1Tesz5,12.19--21).
(Isten egyetlen népének katolicitása)
13. Isten új népébe minden ember meghívást kap.
Következésképp
ezt a népet, noha mindig egy és egyetlen, ki kell terjeszteni
az egész világra és minden történeti korszakra, hogy
megvalósuljon Isten terve, aki kezdetben egy emberi
természetet alkotott és elhatározta, hogy szétszóródott
gyermekeit egybegyűjti (vö. Jn 11,52).
Isten ugyanis azért küldte el a Fiát, akit a mindenség
örökösévé tett (vö. Zsid 1,2), hogy mindenki
Tanítója, Királya és Papja, Isten fiai új és egyetemes
népének a feje legyen. Végezetül Isten ezért küldte
el Fiának Lelkét, az Urat és Éltetőt, aki az egész
Egyház és minden egyes hívő számára a közösség és az
egység princípiuma az apostolok tanításában, a közösségben,
a kenyértörésben és
az imádságban (vö. ApCsel 2,42 a görögben).
Így tehát a Föld összes nemzetében jelen van Isten
egyetlen népe, mivel valamennyi nemzetből valók a polgárai,
akik nem egy földi, hanem egy mennyei országhoz tartoznak.
Mert a földön szerte élő hívők az összes többivel közösséget
alkotnak a Szentlélekben, és így az, "aki Rómában
lakik, tagjának ismeri el az indusokat".[23]
Mivel pedig Krisztus országa nem ebből a világból való
(vö. Jn 18,36), azért az Egyház, vagyis
Isten népe miközben ezt az Országot meghonosítja valahol,
egy-egy nép mulandó javaiból semmit sem vesz el, sőt
ellenkezőleg a népek képességeit és erkölcseit, amennyiben
jók, elfogadja és támogatja, s elfogadván megtisztítja,
erősíti és nemesíti azokat. Nem felejti ugyanis, hogy
neki azzal a Királlyal kell gyűjtenie, aki örökségül
kapta a nemzeteket (vö. Zsolt 2,8), s
akinek városába ezek ajándékokat és kincseket hoznak
(vö. Zsolt 71,10; Iz 60,4--7; Jel 21,24).
Ez az Isten népét ékesítő egyetemesség magának az Úrnak
ajándéka, s ennek révén a katolikus Egyház hathatósan
és szünet nélkül arra törekszik, hogy az egész emberiséget
összes javaival a fő, Krisztus alatt, az ő Lelkének
egységében foglalja újra össze.[24]
E katolicitás
erejével minden egyes rész átadja sajátos ajándékait
a többi résznek és az egész Egyháznak, úgy, hogy az
egész és minden egyes rész gyarapodjon a tagok kölcsönös
önközlése által, egységben törekedve a teljességre.
Ebből következik, hogy Isten népe nemcsak különböző
népekből gyűlik össze, hanem önmagában is különféle
rendekből áll. Különbség van ugyanis tagjai között
akár tisztségük alapján, amikor egyesek szent szolgálatot
teljesítenek testvéreik javára, akár állapotuk és életútjuk
szerint, amikor egyesek szerzetesként a szűkebb ösvényen
törekszenek az életszentségre, és így példájukkal ösztönzik
testvéreiket. Ezért az egyházi közösségen belül törvényesen
léteznek saját hagyományokkal rendelkező részegyházak
is, s közben sértetlen marad Péter Katedrájának primátusa,
mely az egész szeretetközösség élén áll,[25]
védi a
törvényes változatosságot és őrködik afölött, hogy
a részleges értékek ne ártsanak, hanem inkább javára
legyenek az egységnek. Innen származik végül az, hogy
az Egyház különböző részei bensőséges kapcsolatban
osztoznak a lelki javakon, az apostoli munkásokon és
az anyagi eszközökön. Isten népének tagjai ugyanis
a javak közös birtoklására hivatnak, és az egyes Egyházakra
is érvényesek az Apostol szavai: "Aszerint, hogy
ki-ki milyen lelki ajándékot kapott, legyetek egymás
szolgálatára, hogy az Isten sokféle
kegyelmének jó letéteményesei legyetek" (1Pt 4,10).
Isten népének e katolikus egységébe tehát, mely előre
jelzi és előmozdítja az egyetemes békét, minden ember
meg van híva és különféle módon hozzá tartoznak vagy
hozzá vannak rendelve mind a katolikus hívők, mind
a többi Krisztusban hívő, mind pedig általában
az emberek, akiket Isten kegyelme meghívott az üdvösségre.
(A katolikus hívők)
14. A Szent Zsinat tehát elsősorban a katolikus
hívők
felé fordul. A Szentírás és a hagyomány alapján azt
tanítja, hogy ez a földön vándorló Egyház szükséges
az üdvösséghez. Mert egyedül Krisztus a közvetítő és
az üdvösség útja, aki az Ő testében, ami az Egyház,
jelenik meg számunkra; Ő maga pedig kifejezetten hangsúlyozva
a hit és a keresztség szükséges voltát (vö.
Mk 16,16; Jn 3,5), egyúttal az Egyház szükségességét
is megerősítette, melybe a keresztségen mint ajtón
át lépnek be az emberek. Ezért nem üdvözülhetnek azok
az emberek, akik tudják ugyan, hogy Isten Jézus Krisztus
által az üdvösség szükséges intézményének alapította
meg a katolikus
Egyházat, mégsem akarnak belépni oda vagy megmaradni benne.
Az Egyház közösségébe azok épülnek be teljesen, akik
Krisztus Lelkének birtokában az Egyház egész berendezését
és az üdvösség minden eszközét benne elfogadják, és
látható közösségében -- a hitvallás, a szentségek,
az egyházkormányzat és az egyházi közösség kötelékeivel
-- kapcsolódnak Krisztushoz, aki Egyházát a pápa és
a püspökök által kormányozza. Az viszont nem üdvözül,
aki beépül ugyan az Egyházba, de nem tart ki a szeretetben,
és így "teste szerint" az Egyház kebelében
marad, "szíve szerint" azonban nem.[26]
Az Anyaszentegyház gyermekei azonban el ne felejtsék,
hogy kiváltságos helyzetüket nem saját érdemeiknek,
hanem Krisztus különös kegyelmének kell tulajdonítaniuk;
s ha nem válaszolnak rá gondolattal, szóval és cselekedettel,
nem csupán nem üdvözülnek, hanem szigorúbb ítélet alá
is esnek.[27]
A katechumenok, akik a Szentlélek
indítására kifejezett szándékkal kérik, hogy vegyék
fel őket az Egyházba, már e kívánságukkal az Egyházhoz
kapcsolódnak; az Anyaszentegyház pedig már övéiként
szereti őket és gondoskodik
róluk.
(Az Egyház és a nem katolikus keresztények)
15. Azokkal a megkereszteltekkel, akik a
keresztény
nevet viselik, de nem vallják a teljes hitet, vagy
nem őrzik a teljes közösséget Péter utóda alatt, az
Egyház sokféle kapcsolatban tudja magát.[28]
Sokan
vannak ugyanis, akik a Szentírást a hit és az élet
szabályaként tisztelik, és őszinte vallásos buzgóságot
tanúsítanak, akik szerető szívvel hisznek Istenben,
a mindenható Atyában és Krisztusban, Isten üdvözítő
Fiában,[29] meg is keresztelkednek -- és
ez összeköti
őket Krisztussal --, sőt elismernek és elfogadnak más
szentségeket is a maguk egyházaiban vagy egyházi közösségeiben.
Többnek közülük püspöksége is van, ünneplik az Eucharisztiát,
s ápolják a tiszteletet az Istenszülő Szűz iránt.[30]
Mindezekhez járul az imádság és más lelki javak közössége;
sőt egy valódi összeköttetés a Szentlélekben, aki adományai
és kegyelmei által bennük is munkálkodik megszentelő
erejével, és többeket közülük vérük ontásáig megerősített.
Így a Lélek Krisztusnak valamennyi tanítványában fölkelti
a vágyat és a cselekvést, hogy a Krisztus által megállapított
módon mindnyájan békességesen egyesüljenek egy nyájban,
egy pásztor alatt.[31] Ennek eléréséért
szüntelenül
imádkozik, reménykedik és dolgozik az Anyaszentegyház,
gyermekeit pedig megtisztulásra és megújhodásra buzdítja,
hogy
Krisztus jele egyre tündöklőbben ragyogjon föl az Egyház arcán.
(Az Egyház és a nem keresztények)
16. Azok végül, akik még nem fogadták el az
evangéliumot,
különféle módokon vannak Isten népéhez rendelve.[32]
Elsőként az a nép, mely a szövetségeket és az ígéreteket
kapta, s melyből Krisztus test szerint származik (vö.
Róm 9,4-5), az atyák miatt nagyon drága választott
nép: Isten ajándékai és meghívása ugyanis megbánás
nélkül valók (vö. Róm 11,28--29). De
az üdvösség terve azokat is átöleli, akik elismerik
a Teremtőt, köztük elsősorban a mohamedánokat, akik
azt vallják, hogy Ábrahám hitén vannak és velünk együtt
imádják az egy Istent, aki irgalmas és az utolsó napon
megítéli az embereket. Isten azoktól sincs távol, akik
árnyékokban és képekben keresik az ismeretlen Istent,
mivel Ő ad mindennek életet, lélegzetet és mindent
(vö. ApCsel 17,25--28), s mint Üdvözítő
azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön (vö.
1Tim 2,4). Akik ugyanis Krisztus evangéliumát
és az ő Egyházát önhibájukon kívül nem ismerik, de
őszinte szívvel keresik Istent, és a kegyelem hatására
teljesítik a lelkiismeretük szavában fölismert akaratát,
elnyerhetik az örök üdvösséget.[33] Az
isteni Gondviselés
azoktól sem tagadja meg az üdvösséghez szükséges segítséget,
akik önhibájukon kívül nem jutottak el Isten kifejezett
ismeretére, de -- nem az isteni kegyelem nélkül --
iparkodnak becsületesen élni. Mert ami jó és igaz van
náluk, azt az evangéliumra való előkészületnek értékeli
az Egyház[34] és Isten adományának
tartja, aki megvilágosít
minden embert, hogy végül élete legyen. Az emberek
azonban gyakran, mert a Gonosz rászedte őket, belevesztek
okoskodásukba és Isten igazságát hazugsággal cserélték
föl azáltal, hogy inkább szolgáltak a teremtménynek,
mint a Teremtőnek (vö. Róm 1,21.25),
vagy Isten nélkül élve és meghalva ebben a világban
a végső kétségbeesés fenyegeti őket. Ezért Isten dicsőségére
és mindannyiuk üdvösségének előmozdítására az Egyház,
emlékezve az Úr parancsára: "Hirdessétek az evangéliumot
minden teremtménynek" (Mk
16,15), gondosan törekszik arra, hogy támogassa a missziókat.
(Az Egyház missziós jellege)
17. Amint ugyanis az Atya küldte a Fiút, Ő is
elküldte
apostolait (vö. Jn 20,21): "Menjetek
tehát, tegyétek tanítványommá mind a népeket. Kereszteljétek
meg őket az Atya és a Fiú és a Szentlélek nevében,
és tanítsátok meg őket mindannak a megtartására, amit
parancsoltam nektek. S én veletek vagyok minden nap,
a világ végéig." (Mt 28,18--20) Krisztus
ezen ünnepélyes parancsát az üdvös igazság hirdetésére
az apostoloktól az Egyház kapta meg, hogy teljesítse
azt a Föld végső határáig (vö. ApCsel 1,8).
Ezért magáévá teszi az Apostol szavát: "Jaj nekem,
ha nem hirdetem az evangéliumot!" (1Kor 9,16),
és küldi is szüntelenül igehirdetőit, amíg teljesen
föl nem épülnek az új egyházak, és maguk folytathatják
az evangélium hirdetését. Mert az Egyházat a Szentlélek
készteti az együttműködésre, hogy valóra váljék Isten
terve, aki Krisztust tette meg az üdvösség princípiumává
az egész világ számára. Az Egyház az evangélium hirdetésével
hitre és a hit megvallására szólítja föl hallgatóit,
előkészíti őket a keresztségre, kiragadja a tévedés
szolgaságából, beépíti őket Krisztus testébe, hogy
a szeretet által felnőjenek Hozzá egészen a teljességig.
Munkájának eredménye, hogy bárhol bármi érték található
meg elhintve az emberek szívében és elméjében, vagy
a népek sajátos szertartásaiban és kultúrájában, az
nemcsak el nem vész, hanem rendezetté lesz, megnemesedik
és tökéletesedik Isten dicsőítésére, a sátán megszégyenítésére
és az ember boldogságára. Krisztus minden tanítványa
köteles vállalni a hitterjesztés terhének reá eső részét.[35]
Igaz ugyan, hogy bárki megkeresztelheti a hívőket,
mégis a pap dolga, hogy a Test építését az eucharisztikus
áldozattal végbevigye, beteljesítve, amit Isten mondott
a próféta által: "Napkeltétől napnyugtáig nagy
az én nevem a nemzetek között, és mindenütt tiszta
áldozatot áldoznak és mutatnak be az én nevemnek."
(Mal 1,11)[36] Az Egyház pedig
úgy imádkozik
és dolgozik, hogy Isten népébe, az Úr testébe és a
Szentlélek templomába bejusson az egész világ teljessége,
és Krisztusban, mindenek fejében a mindenség
Teremtője és Atyja megkapjon minden tiszteletet és dicsőséget.
Harmadik fejezet
AZ EGYHÁZ HIERARCHIKUS ALKOTMÁNYÁRÓL,
KÜLÖNÖSEN A PÜSPÖKSÉGRŐL
(Bevezetés)
18. Az Úr Krisztus Isten népének lelkipásztori
gondozására
és szüntelen gyarapítására egyházában különféle szolgálatokat
alapított, melyek az egész test javát célozzák. A szent
hatalommal fölruházott szolgák ugyanis testvéreiknek
szolgálnak, hogy mindazok, akik Isten népéből valók,
s ezért valóságos keresztény méltóságnak örvendenek,
szabadon és
rendezetten törekedve ugyanarra a célra, eljussanak az üdvösségre.
Ez a Szentséges Zsinat, az első vatikáni zsinat nyomdokaiba
lépve, vele együtt tanítja és kijelenti, hogy Jézus
Krisztus az örök pásztor szent Egyházat épített, amikor
úgy küldte apostolait, ahogyan őt küldte az Atya (vö.
Jn 20,21); azt akarta, hogy az apostolok utódai,
azaz a püspökök Egyházában pásztorok legyenek egészen
az idők végezetéig. Hogy pedig a püspökség maga egy
és osztatlan legyen, Szent Pétert a többi apostol élére
állította, és benne alapította meg a közösség és a
hit egységének örök és látható alapját és princípiumát.[37]
A római pápa szent primátusának alapításáról, maradandóságáról,
erejéről és módjáról, valamint az ő tévedhetetlen Tanítóhivataláról
szóló tanítást a Szent Zsinat újra az összes hívő elé
terjeszti, hogy erős hittel higgyék; s ebben az irányban
tovább haladva elhatározta, hogy mindenki előtt megvallja
és kinyilvánítja a püspökökről, az apostolok utódairól
szóló tanítást, akik Péter utódával, Krisztus helyettesével[38]
és az egész Egyház látható fejével, az élő Isten házát
kormányozzák.
(A tizenkét apostol)
19. Az Úr Jézus, miután az Atyához imádkozott,
magához
hívta azokat, akiket Ő maga akart, megalkotta a tizenkettőt,
hogy vele legyenek, és hogy elküldje őket hirdetni
Isten Országát (vö. Mk 3,13-19; Mt 10,1-42);
kollégiumként, azaz állandó testületként apostolokká
tette őket (vö. Lk 6,13), s e kollégium
élére a közülük kiválasztott Pétert állította (vö.
Jn 21,15--17). Először Izrael fiaihoz, majd
minden nemzethez küldte őket (vö. Róm 1,16),
hogy hatalmának részeseiként tegyenek tanítványává
minden népet, szenteljék meg és kormányozzák őket (vö.
Mt 28,16--20; Mk 16,15; Lk 24,45--48; Jn 20,21--23);
s így terjesszék az Egyházat, s az Úr vezetése alatt
szolgálván legeltessék azt minden nap a világ végezetéig
(vö. Mt 28,20). E küldetésükben pünkösd
napján nyertek teljes megerősítést (vö. ApCsel
2,1--26) az Úr ígérete szerint: "Megkapjátok
a reátok szálló Szentlélek erejét, és tanúim lesztek
Jeruzsálemben, egész Judeában és Szamariában, és egészen
a Föld végső határáig" (ApCsel 1,8). Az
apostolok pedig mindenütt hirdetvén az evangéliumot
(vö. Mk 16,20), melyet a hallgatók a
Szentlélek hatására befogadtak, összegyűjtik az egyetemes
Egyházat, melyet az Úr az apostolokban alapított meg
és Szent Péterre, az ő fejedelmükre épített, miközben
a legfőbb Szegletkő maga Jézus Krisztus (vö.
Jel 21,14; Mt 16,18; Ef 2,20).
[39]
(Az apostolok utódai, a püspökök)
20. Ez
az isteni küldetés, melyet Krisztus bízott rá az apostolokra,
a világ végéig fog tartani (vö. Mt 28,20),
mert az evangélium, melyet nekik kell továbbadniuk,
minden időkre az Egyház egész életének alapja. Ezért
az apostolok ebben a hierarchikusan
rendezett társaságban utódok rendeléséről gondoskodtak.
Mert nem csupán a szolgálatban voltak különféle segítőtársaik,[40]
hanem hogy a rájuk bízott küldetés haláluk után is
folytatódjék, közvetlen munkatársaikat szinte végrendeletként
megbízták azzal, hogy vigyék tovább és szilárdítsák
meg a tőlük megkezdett művet;[41]
megparancsolván nekik,
hogy ügyeljenek az egész nyájra, melyben a Szentlélek
állította őket Isten Egyházának pásztorául (vö.
ApCsel 20,28). Így tehát ilyen férfiakat állítottak,
és a továbbiakra nézve úgy rendelkeztek, hogy ha ezek
meghalnak, szolgálatukat más kipróbált férfiak kapják
meg.[42] Az Egyházban az első időktől
gyakorolt különféle
szolgálatok között a hagyomány tanúsága szerint az
első helyen áll azoké, akik püspökként a kezdettől
folyamatos utódlás által[43] az apostoli
magvetés
folytatói.[44] Így azután -- Szent
Iréneusz tanúsága
szerint -- az apostolok által rendelt püspökök, valamint
ezek utódai egészen napjainkig az egész világon közismertté
teszik[45] és megőrzik[46] az apostoli hagyományt.
A püspökök tehát segítőikkel, az áldozópapokkal
és a szerpapokkal együtt átvették a közösség szolgálatát
,[47] Isten helyett állnak a nyáj élén,[48] melynek
-- mint tanítómesterek, az istentisztelet papjai és
a kormányzás szolgái -- pásztorai.[49]
Miként megmarad
az a hivatal, melyet az Úr egyedül Péternek, az első
apostolnak adott, s melyet át kellett adnia utódainak,
úgy megmarad az apostolok egyházkormányzati hivatala
is, melyet a püspökök szent rendjének kell állandóan
gyakorolnia.[50] Ezért a Szent Zsinat
tanítja, hogy a
püspökök isteni intézkedés folytán léptek az apostolok
helyébe[51] mint az Egyház pásztorai,
akiket ha valaki
hallgat, Krisztust hallgatja, aki pedig őket megveti,
Krisztust veti meg, és azt, aki Krisztust küldte (vö.
Lk 10,16).[52]
(Az egyházi rend teljessége)
21. A püspökök személyében tehát, kiknek oldalán
a
papok állnak, a hívek körében jelen van az Úr Jézus
Krisztus, a Főpap. Az Atyaisten jobbján ül ugyan, de
nincs távol főpapjainak gyülekezetétől,[53]
hanem
elsősorban az ő kiváló szolgálatuk által hirdeti Isten
igéjét az összes nemzetnek, és szolgáltatja ki folyamatosan
a hit szentségeit a hívőknek, s a püspökök atyai hivatala
által (vö. 1Kor 4,15) építi be tulajdon
testébe az új tagokat természetfölötti újjászületés
által, végül az ő bölcsességükkel és okosságukkal irányítja
és rendezi az új szövetség népét az örök boldogság
felé tartó zarándokútján. Ezek a krisztusi nyáj legeltetésére
választott pásztorok Krisztus szolgái és az Isten misztériumainak
gondnokai (vö. 1Kor 4,1), akik azt a
megbízást kapták, hogy Isten kegyelmének evangéliumáról
tanúskodjanak (vö. Róm 15,16; ApCsel 20,24),
és ellássák a Lélek és a megigazulás
dicsőséges szolgálatát (vö. 2Kor 3,8--9).
E nagy hivatalok betöltéséhez az apostolok Krisztustól
a leszálló Szentlélek különleges kiáradását nyerték
(vö. ApCsel 1,8; 2,4; Jn 20,22--23),
ők maguk pedig kézrátétellel adták tovább munkatársaiknak
azt a lelki adományt (vö. 1Tim 4,14; 2Tim
1,6--7), mely a püspökszentelésben jutott el mihozzánk.[54]
A Szent Zsinat tanítja, hogy a püspökszentelés a papi
rend teljességét adja, melyet mind az Egyház liturgikus
szokása, mind az egyházatyák szava a legfőbb papságnak,
a szent szolgálat teljességének nevez.[55]
A püspökszentelés
a megszentelés hivatalával magával hozza a tanítás
és a kormányzás hivatalát is, melyeket azonban természetesen
csak a kollégium fejével és tagjaival hierarchikus
közösségben lehet gyakorolni. A hagyományból ugyanis,
melyet különösen liturgikus szertartások, s mind a
keleti, mind a nyugati Egyház szokása mutat, nyilvánvaló,
hogy a kézrátétel és a szentelés szavai úgy adják át
a Szentlélek kegyelmét[56] és úgy vésik
be a szentségi
karaktert,[57] hogy a püspökök
kiemelkedő és szemmel
látható módon magának Krisztusnak, a tanítói, pásztori
és főpapi hivatalában részesednek és az ő személyében
cselekszenek.[58] A püspökökre tartozik,
hogy az
egyházi rend szentsége
által új kiválasztottakat vegyenek föl a püspöki testületbe.
(A püspöki kollégium és a kollégium feje)
22. Amint az Úr rendelkezése alapján Szent Péter
és
a többi apostol egyetlen apostoli kollégiumot alkot,
úgy kapcsolódnak egymáshoz a római pápa, Szent Péter
utóda és a püspökök, az apostolok utódai. Már a régi
jogszokás, melynek alapján az egész világ püspökei
közösséget tartottak egymással és a római püspökkel
az egység, a szeretet és a béke kötelékében,[59]
ugyanígy
a zsinatok,[60] melyeken sokak
hozzászólása által kiérlelt
határozattal[61] közösen intéztek el
jelentős ügyeket,[62]
jelzik a püspöki rend kollegiális természetét és értelmét,
melyet nyilvánvalóan mutatnak a századok folyamán tartott
egyetemes zsinatok is. De ugyanerre utal maga az a
régen meghonosodott gyakorlat is, mely szerint több
püspököt hívnak meg, hogy részt vegyenek a legfőbb
papi szolgálatra kiválasztottnak, az új püspöknek a
fölszentelésében. A püspöki testület tagjává a szentségi
fölszentelés, valamint a kollégium fejével
és tagjaival való hierarchikus közösség által válik valaki.
A püspökök kollégiumának vagy testületének csak akkor
van tekintélye, ha a római pápát, Péter utódát mint
főt értelmezi, és az ő primátusi hatalma csorbítatlanul
érvényesül a pásztorok és hívek fölött. A római pápának
ugyanis hivatalából fakadóan -- mert Krisztus helyettese
és az egész Egyház feje -- teljes, legfőbb és egyetemes
hatalma van az Egyház fölött, melyet mindig szabadon
gyakorolhat. A püspökök rendje viszont, mely az apostolok
kollégiumának helyére lépett a tanítás és a lelkipásztori
gondoskodás terén, sőt melyben megszakítás nélkül megmarad
az apostoli testület, fejével, a római pápával együtt
-- és sohasem e fő nélkül -- szintén hordozó alanya
az egész Egyházra kiterjedő legfőbb és teljes hatalomnak,[63]
de ezt a hatalmat csak a római pápa beleegyezésével
gyakorolhatja. Az Úr egyedül Simont tette meg az Egyház
sziklájának és kulcsárának (vö. Mt 16,18--19),
és őt rendelte egész nyája pásztorának (vö.
Jn 21,15); azt az oldó és kötő hivatalt, amit
Péter kapott (vö. Mt 16,19) a fejével
kapcsolatban álló apostolkollégium is megkapta (vö.
Mt 18,18; 28,16--20).[64] Ez a
kollégium amennyiben
sokakból áll, Isten népének sokféleségét és egyetemességét,
amennyiben pedig egy főhöz tartozik, Krisztus nyájának
egységét fejezi ki. Ebben a kollégiumban a püspökök
-- hűségesen tiszteletben tartva fejük primátusát és
felsőbbségét -- saját hatalommal tevékenykednek híveik,
sőt az egész Egyház javára, miközben a Szentlélek állandóan
erősíti a szervesen fölépített egészet és annak összhangját.
Az egyetemes Egyházra vonatkozó legfőbb hatalmat ez
a kollégium ünnepélyes módon az egyetemes zsinaton
gyakorolja. Egyetemes zsinatról csak akkor van szó,
ha Péter utóda megerősíti vagy legalább elfogadja;
és a római pápa előjoga, hogy összehívjon ilyen Zsinatokat,
azokon elnököljön és azokat megerősítse.[65]
Ugyanezt
a kollegiális hatalmat gyakorolhatják a pápával együtt
a földkerekségen szerte élő püspökök, ha a kollégium
feje kollegiális cselekvésre szólítja fel őket, vagy
legalábbis a szétszórt püspökök együttes cselekvését
jóváhagyja vagy szabadon
elfogadja, úgy, hogy valóban kollegiális aktus jöjjön létre.
(A kollégium tagjainak kapcsolatai)
23. A kollegiális egység megmutatkozik az egyes
püspököknek
a részegyházakkal és az egyetemes Egyházzal való kölcsönös
kapcsolataiban is. A római pápa mint Péter utóda örök
és látható princípiuma és alapja mind a püspökök, mind
a hívők sokasága egységének.[66] Az
egyes püspökök
viszont az egység látható princípiumai és alapjai a
részegyházakban,[67] melyek az egyetemes
Egyház képmásai,
s bennük és belőlük áll az egy és egyetlen katolikus
Egyház.[68] Ezért az egyes püspökök a
saját egyházukat,
együttesen pedig a pápával együtt az egész Egyházat
jelenítik meg a béke, a szeretet és az egység kötelékében.
A részegyházak élén álló egyes püspökök pásztori
feladatukat nem más részegyházak, nem is az egyetemes
Egyház, hanem csak Isten népének rájuk bízott része
fölött gyakorolják. Viszont mint a püspöki kollégium
tagjainak és az apostolok törvényes utódainak Krisztus
alapítói szándéka és parancsa alapján egyenként is
kötelesek törődni az egyetemes Egyházzal,[69]
és jóllehet
ez nem joghatóság gyakorlása, nagyban hozzájárul az
egyetemes Egyház gyarapodásához. Minden püspök tartozik
ugyanis erősíteni és megvédeni a hit egységét és az
egész Egyház közös fegyelmét; nevelni a híveket Krisztus
egész misztikus testének szeretetére, külön is gondolva
a szegény, szenvedő és az igazságért üldözött tagokra
(vö. Mt 5,10); végül támogatni az Egyház
közös ügyeit, főleg pedig azt a célkitűzést, hogy a
hit növekedjék és a teljes igazság fénye minden embernek
fölragyogjon. De kétségtelen, hogy ha jól vezetik saját
Egyházukat, mint az egyetemes Egyház egy részét, nagyban
szolgálják az egész misztikus test javát, mely a részegyházak
teste is.[70]
A pásztorok testületének kell gondoskodnia arról, hogy az egész
földkerekségen hirdessék az evangéliumot, mert Krisztus mindnyájuknak
közösen adván a parancsot, közös kötelezettséget rótt rájuk, miként már
Celesztin pápa az efezusi zsinat atyáinak figyelmébe ajánlotta.[71]
Következőleg az egyes püspökök, amennyire saját hivataluk terhe engedi,
kötelesek erőfeszítéseiket egyesíteni mind egymás között, mind pedig
Péter utódával, akire különösképpen is rá van bízva a keresztény név
terjesztésének roppant feladata.[72]
Ezért minden erejükkel
gondoskodniuk kell a missziók számára mind aratómunkásokról, mind lelki
és anyagi támogatásról, a saját erejükből is, és azáltal is, hogy
híveiket buzgó együttműködésre serkentik. Végül a püspökök a szeretet
egyetemes közösségében szívesen nyújtsanak testvéri segítséget a többi,
különösen a szomszédos és szegényebb egyházaknak, régi korok
tiszteletre méltó példája szerint.
Az isteni Gondviselés műve, hogy az apostoloktól és utódaiktól
különféle helyeken alapított egyházak egymással szervezett kapcsolatba
léptek, közösségbe tömörültek az idők folyamán. Ezek megtartják a hit
egységét és az egyetemes egyház egyedüli, isteni alkotmányát, de saját
egyházfegyelmük, saját liturgiai gyakorlatuk és saját teológiai s
lelkiéleti örökségük van. Némelyikük, mégpedig az ősi pátriárkai
egyházak, a hit termőágaként újabbakat, mintegy leány-egyházakat hoztak
világra; hozzájuk mind a mai napig a szeretet igen bensőséges
kapcsolataik fűzik őket a szentségi életben, valamint a jogok és a
kötelességek kölcsönös tiszteletében.[73]
A helyi egyházaknak ez az
egységet őrző változatossága fényesen bizonyítja az osztatlan egyház
katolicitását. Napjainkban a püspöki karok hasonló módon sokféle és
hatékony segítséggel járulhatnak hozzá ahhoz, hogy a kollegialitás
szelleme kézzel fogható módon megnyilatkozzék.
(A püspöki szolgálat)
24. A püspökök, mint az apostolok utódai az
Úrtól,
kinek átadatott minden hatalom a mennyben és a földön,
küldetést kaptak arra, hogy tanítsanak minden nemzetet,
és hirdessék az evangéliumot minden teremtménynek,
hogy az összes ember a hit, a keresztség, valamint
a parancsolatok teljesítése által elnyerje az üdvösséget
(vö. Mt 28,18; Mk 16,15--16; ApCsel 26,17).
E küldetés betöltéséhez az Úr Krisztus megígérte az
apostoloknak a Szentlelket, és pünkösd napján az égből
elküldte, hogy a Szentlélek erejével az Úr tanúi legyenek
a Föld határáig a nemzetek, a népek és a királyok előtt
(vö. ApCsel 1,8; 2,1; 9,15). Az
a hivatal azonban, melyet az Úr népe pásztoraira bízott,
igazi szolgálat, melyet a Szentírásban hangsúlyosan
"diakoniának", azaz szolgálatnak neveznek
(vö. ApCsel 1,17. 25; 21,19; Róm 11,13; 1Tim 1,12).
A püspökök kánoni küldetése történhet törvényes szokások
alapján, melyeket nem vont vissza az Egyház legfőbb
és egyetemes hatalma; vagy olyan törvények alapján,
melyeket ugyanez a tekintély hozott vagy elismert;
vagy közvetlenül Péter utóda által. Püspököt nem lehet
beiktatni hivatalába, ha a pápa ezt ellenzi, vagy megtagadja
tőle az apostoli közösséget.[74]
(A tanítás feladata)
25. A püspökök fő hivatalai közt kimagaslik az
evangélium
hirdetése.[75] A püspökök ugyanis a hit
hírnökei,
akik új tanítványokat vezetnek el Krisztushoz; hiteles,
azaz Krisztus tekintélyével bíró tanítók, akik a rájuk
bízott népnek hirdetik a hitet, melyet el kell fogadni
és az erkölcsi életre kell alkalmazni; a Szentlélek
világosságával magyarázzák és termékennyé teszik a
hitet, újat és régit hozva elő a kinyilatkoztatás kincseiből
(vö. Mt 13,52); s éberen elhárítják a
nyájat fenyegető tévedéseket (vö. 2Tim 4,1--4).
A római pápával közösségben tanító püspököket mindenkinek
úgy kell tisztelnie, mint az isteni és katolikus igazság
tanúit; a hívőknek pedig egyet kell érteniük a nyilatkozattal,
melyet hit és erkölcs dolgában püspökük Krisztus nevében
terjeszt elő, és a lélek vallásos engedelmességével
kell ragaszkodniuk hozzá. Az értelem és akarat e vallásos
engedelmességét különös módon tanúsítani kell a római
pápa Tanítóhivatala iránt, még akkor is, ha nem "ex
cathedra" beszél; azaz tisztelettel el kell ismerni
legfőbb Tanítóhivatalát, őszintén ragaszkodni kell
tételeihez, az ő elgondolásának és akaratának megfelelően,
ami az okmányok jellegéből, ugyanazon
tanítás megismétléséből vagy a fogalmazás módjából ismerhető meg.
Jóllehet az egyes püspökök külön-külön nem rendelkeznek
a tévedhetetlenség isteni ajándékával, amikor szerte
a földkerekségen közösségben vannak egymással és Péter
utódával, és hit és erkölcs dolgairól tekintéllyel
egy véglegesnek tekintett tételben megegyeznek, tévedhetetlenül
hirdetik Krisztus tanítását.[76] Ez még
nyilvánvalóbb
akkor, amikor Egyetemes Zsinatra egybegyűlve az egész
Egyház számára a hit és erkölcs tanítói és bírái, akiknek
végzéseihez hívő engedelmességgel kell ragaszkodni.[77]
Ez a tévedhetetlenség, mellyel az isteni Megváltó
Egyházát a hit és erkölcs tanításában föl akarta ruházni,
az isteni kinyilatkoztatás szentül megőrzendő és hűségesen
előadandó letéteményének körére terjed ki. A római
pápa, a püspöki kollégium feje hivatalból rendelkezik
a tévedhetetlenséggel, amikor mint az összes Krisztus-hívő
legfőbb pásztora és tanítója, aki megerősíti testvéreit
a hitben (vö. Lk 22,32), hit vagy erkölcs
kérdésében végérvényes tételt hirdet ki.[78]
Ezek
a tanbeli döntések magából a pápából és nem az Egyház
egyetértéséből fakadóan megmásíthatatlanok, mert a
Szentlélek Szent Péter személyében megígért támogatásával
terjesztette elő, és ezért nem szorulnak senki más
jóváhagyására és nem tűrnek más ítélőszékhez való fellebbezést.
Ilyenkor ugyanis a római pápa nem mint magánszemély
nyilvánít véleményt, hanem mint az egyetemes Egyház
legfőbb tanítója, akiben egyedülálló módon van meg
az Egyház tévedhetetlenségi karizmája, fejti ki vagy
védi meg a katolikus hit tanítását.[79]
Az Egyháznak
ígért tévedhetetlenség megvan a püspökök testületében
is, amikor Péter utódával együtt gyakorolja a legfőbb
Tanítóhivatalt. Mindeme döntések sohasem maradhatnak
az Egyház hozzájárulásának válasza nélkül ugyanannak
a Szentléleknek működése következtében, mellyel Ő Krisztus
egész nyáját őrzi és gyarapítja a hit egységében.[80]
Amikor pedig akár a római pápa, akár a püspökök
testülete vele együtt meghatároz egy tételt, a kinyilatkoztatás
alapján terjeszti elő. Mivel pedig a kinyilatkoztatást
írásban vagy a püspökök törvényes utódlása s elsősorban
magának a római pápának gondoskodása révén hagyományként
épségben adják tovább, és az igazság Lelkének világosságánál
az Egyházban szentül őrzik és hűségesen tanítják, ezért
mindenkinek csatlakoznia és igazodnia kell hozzá.[81]
Kellő föltárásán és helyes megfogalmazásán a római
pápa és a püspökök megfelelő eszközökkel, nagy odaadással
munkálkodnak, amint azt hivataluk és az ügy fontossága
megkívánja,[82] új, nyilvános
kinyilatkoztatást
pedig, mintha a hit isteni letéteményéhez tartoznék,
nem fogadnak el.[83]
(A megszentelés)
26. A püspök az egyházi rend szentsége
teljességének
birtokában "a legfőbb papság kegyelmének sáfára"[84]
különösen az Eucharisztiában, melyet ő maga ajánl föl
vagy gondoskodik fölajánlásáról,[85]
melyből az Egyház
folyamatosan él és növekszik. Krisztusnak ez az Egyháza
valóban jelen van a hívek minden törvényes, pásztorához
ragaszkodó helyi közösségében, s az újszövetségi Szentírás
őket is Egyházaknak nevezi.[86] A maguk
helyén ugyanis
ők Isten -- a Szentlélekben és sok teljességben (vö.
1Tesz 1,5) meghívott -- új népe. Krisztus evangéliumának
hirdetése e helyi egyházakba gyűjti össze a hívőket,
és itt ünneplik az Úr vacsorájának misztériumát, "hogy
az Úr testének és vérének tápláléka kapcsolja össze
az egész testvéri közösséget".[87] A
püspök
szent szolgálatához kapcsolódó bármely oltárközösség[88]
ennek a szeretetnek a szimbóluma, és "a titokzatos
test egységéé, mely nélkül nincs üdvösség".[89]
E közösségekben -- jóllehet gyakran kicsinyek, szegények
vagy szétszórtságban élnek -- jelen van Krisztus,
akinek ereje összefogja az egy, szent, kato1ikus és
apostoli Egyházat.[90] Mert "éppen a
Krisztus testében
és vérében való részesedés hatása nem más, mint hogy
azzá alakuljunk át, amit magunkhoz veszünk."[91]
Az Eucharisztia minden törvényes ünneplését
a püspök irányítja, kire feladatként bízatott, hogy
a keresztény vallás kultuszát bemutassa az Istennek,
illetve szabályozza az Úr parancsai és az Egyház törvényei
szerint;
ez utóbbiakat részleteiben ő határozza meg egyházmegyéje számára.
A püspökök így népükért imádkozva és dolgozva sokféleképpen
és bőségesen merítenek Krisztus szentségének teljességéből.
Az ige szolgálata által közlik a hívőkkel Isten
üdvösséget hozó erejét (vö. Róm 1,16),
és a szentségek által, melyeknek szabályszerű
és gyümölcsöző kiszolgáltatását tekintélyükkel rendezik,[92]
megszentelik a híveket. Ők szabályozzák a keresztelést,
mely Krisztus királyi papságában részesít. Ők a bérmálás
eredeti kiszolgáltatói, ők adják föl a szent rendeket
és szabályozzák a bűnbánati fegyelmet, és
gondosan buzdítják és oktatják népüket, hogy a liturgiában,
különösen a szent áldozatban hittel és tisztelettel
vegyenek részt. Végül a rájuk bízottakat jó példával
kell serkenteniük, visszatartván őket minden rossztól,
és erejükhöz mérten az Úr segítségével szüntelenül
nemesíteniük kell erkölcseiket, hogy a rájuk bízott
nyájjal együtt eljussanak az örök életre.[93]
(A kormányzás)
27. A püspökök Krisztus
helyetteseiként és követeiként kormányozzák[94]
a
rájuk bízott részegyházakat, mégpedig nemcsak tanáccsal,
meggyőzéssel és jó példával, hanem tekintéllyel és
szent hatalommal is, melyet csak arra használnak, hogy
nyájuk igazságban és szentségben gyarapodjék, megemlékezve
arról, hogy aki nagyobb, olyan legyen, mint a kisebb,
s aki elöljáró, mint a szolga (vö. Lk 22,26--27).
Ez a hatalom, melyet személyesen gyakorolnak Krisztus
nevében, saját, rendes és közvetlen hatalmuk, jóllehet
gyakorlását végső fokon az Egyház legfőbb tekintélye
irányítja és pontosabban körül is írhatja az Egyház
és a hívők érdekében. E hatalom erejével a püspökök
szent joga és az Úr színe előtt kötelessége, hogy alattvalóikat
törvényekkel kormányozzák, fölöttük bíráskodjanak,
s
mindenben szabályozzák az istentiszteletet és az apostoli munkát.
A püspökökre teljesen rá van bízva a lelkipásztori
hivatal, azaz bárányaik folyamatos és mindennapos gondja,
és nem kell őket a római pápák helytartóinak tekinteni,
hiszen saját hatalmuk van, s a szó legigazibb értelmében
elöljárói annak a népnek, melyet kormányoznak.[95]
Hatalmukat tehát nem oltja ki a legfőbb és egyetemes
hatalom, épp ellenkezőleg, helybenhagyja, erősíti és
igényli,[96] miközben a Szentlélek
csorbítatlanul megőrzi
azt a kormányzati
formát, melyet Krisztus Urunk alapított meg Egyházában.
A püspök, akit a családatya küldött háza népe kormányzására,
tartsa szem előtt a jó pásztor példáját, aki nem azért
jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy ő szolgáljon
(vö. Mt 20,28; Mk 10,45) és életét adja
a juhokért (vö. Jn 10,11). Az emberek
közül vétetvén, és körülvéve gyöngeséggel, megértő
és könyörületes tud lenni a tudatlanok és tévelygők
iránt (vö. Zsid 5,1--2). Alárendeltjeit,
akiket mint igazi fiait támogat és a serény együttműködésre
buzdít, hallgassa meg. Mivel lelkükről számot kell
adnia Istennek (vö. Zsid 13,17), imádsággal,
igehirdetéssel és a szeretet sokféle megnyilatkozásával
viseljen gondot rájuk, sőt azokra is, akik nem az egy
nyájból valók; tudnia kell, hogy ezeket is reá bízta
az Úr. Mivel ő is, miként Pál apostol, mindenkinek
adósa (vö. Róm 1,14--15), legyen kész
mindenkinek hirdetni az evangéliumot
és híveit apostoli és missziós tevékenységre buzdítani.
A híveknek pedig úgy kell ragaszkodniuk a püspökükhöz,
ahogy az Egyház ragaszkodik Jézus Krisztushoz és Jézus
Krisztus az Atyához, hogy mindenek nagy összhangba
kerüljenek az egység által,[97] és
bővelkedjenek
Isten dicsőségére (vö. 2Kor 4,15).
(A papok)
28. Krisztus, akit az Atya
megszentelt és a világba küldött (Jn 10,36),
apostolai által saját fölszenteltségének és küldetésének
részeseivé tette utódaikat, a püspököket,[98]
akik
szolgálatuk hivatalát az Egyházban különböző fokokban
egyes személyeknek törvényesen átadták. Így az isteni
alapítású egyházi szolgálatot különböző rendekben gyakorolják
azok, akiket már ősidőktől fogva püspököknek, áldozópapoknak,
diákonusoknak hívnak.[99] Az
áldozópapokat, jóllehet
nincs főpapi méltóságuk, és hatalmuk gyakorlásában
a püspököktől függnek, hozzájuk köti a papi méltóság;[100]
az egyházi rend szentségének erejéből,[101]
s Krisztusnak,
a legfőbb és örök papnak képmása szerint (Zsid 5,1--10;
7,24; 9,11--28) az evangélium hirdetésére, a hívek
lelkipásztori gondozására és az istentisztelet végzésére
szentelik őket, mint az Újszövetség igazi papjait.[102]
Az egyetlen közvetítőnek (1Tim 2,5) Krisztusnak
hivatalában részesedve saját szolgálati fokozatukban
mindenkinek hirdetik az isteni igét. Szent hivatalukat
főképp az Eucharisztia ünneplésekor, vagyis a szent
áldozati lakomán gyakorolják; itt mintegy Krisztus
személyében tevékenykedve[103] és az ő
misztériumát
hirdetve összekapcsolják a hívők önátadását főjük áldozatával;
és az Újszövetség egyetlen áldozatát, tudniillik Krisztus
áldozatát, aki egyszer ajánlotta föl önmagát az Atyának
szeplőtelen áldozatul (vö. Zsid 9,11-28),
jelenvalóvá teszik és alkalmazzák az Úr eljöveteléig
(vö. 1Kor 11,26).[104]
A bűnbánó és a
beteg hívők javára leginkább a kiengesztelés és a megenyhítés
szolgálatát végzik, és a hívők szükségleteit és könyörgéseit
az Atyaisten elé viszik (vö. Zsid 5,1--4).
Krisztusnak, a pásztornak és főnek hivatalát a tekintély
rájuk eső részével gyakorolják,[105]
egybegyűjtik Isten
családját, mint testvéri közösséget,[106]
melyet egy
lélek éltet, s Krisztus által a Szentlélekben elvezetik
az Atyához. A nyáj közepén állva lélekben és igazságban
imádják Őt (vö. Jn 4,24). Végül miközben
hiszik, amit az Úr törvényéből elmélkedő lélekkel olvasnak,
tanítják, amit hisznek, és megteszik, amit tanítanak,
az igehirdetésben és a tanításban fáradoznak.[107]
Az áldozópapok, akik a püspökök gondos munkatársai,[108]
segítői és szervei, Isten népének hivatott szolgái,
egyetlen papi testületet (presbitériumot)[109]
alkotnak püspökükkel, bár más a rájuk bízott feladat.
A híveknek egy-egy helyi közösségében valamiképpen
jelenvalóvá teszik a püspököt, akihez bizalom és segítőkészség
fűzi őket, s akitől átvállalják feladatainak és gondjainak
egy részét mindennapi fáradozásukkal. A püspök vezetése
alatt megszentelik és igazgatják az Úr nyájának egy
rájuk bízott csoportját, állomáshelyükön láthatóvá
teszik az egyetemes Egyházat és hathatósan járulnak
hozzá Krisztus egész testének építéséhez (vö.
Ef 4,12). Mindenkor Isten gyermekeinek javára
ügyelve arra törekedjenek, hogy működésük szerves része
legyen az egész egyházmegye, sőt az egész Egyház lelkipásztori
munkájának. Ez a papságban és küldetésben való részesedés
sürgeti, hogy a papok ismerjék el igazi atyjuknak a
püspököt, és tisztelettel engedelmeskedjenek neki.
A püspök viszont fiainak és barátainak tekintse papi
munkatársait, amint már Krisztus sem szolgáknak, hanem
barátainak hívta tanítványait (vö. Jn 15,15).
Az egyházi rend szentsége és a szolgálat alapján tehát
minden pap, az egyházmegyések is, a szerzetesek is,
a püspökök testületéhez társulnak, s hivatásuk és kegyelmi
adományuk mértéke szerint az egész Egyház javát szolgálják.
A közös felszentelés és küldetés erejében bensőséges
testvériség kapcsol össze minden papot, mely magától
értetődően és szívesen nyilvánuljon meg a kölcsönös
-- szellemi és anyagi, lelkipásztori és személyi --
támogatásban, az
összejövetelekben s az élet, a munka és a szeretet közösségében.
Krisztusban atyaként viseljék gondját a híveknek, akiket
lelki életre szültek a keresztséggel és a tanítással
(vö. 1Kor 4,15; 1Pt 1,23). Legyenek jó
szívvel a nyáj mintaképei (1Pt 5,3), úgy vezessék
és úgy szolgálják helyi közösségüket, hogy az méltó
lehessen a névre, mely Istennek egyetlen és egész népét
tünteti ki, tudniillik az "Isten Egyháza"
névre (vö. 1Kor 1,2; 2Kor 1,1). Ne feledjék,
hogy mindennapi életükkel és tevékenységükkel meg kell
mutatniuk hívőknek és hitetleneknek, katolikusoknak
és nem katolikusoknak egyaránt, milyen az igazi papi
és lelkipásztori szolgálat; mindannyiuk előtt tanúskodniuk
kell az igazságról és az életről; jó pásztorként azokat
is keresniük kell (vö. Lk 15,4--7),
akik a katolikus Egyházban meg vannak ugyan keresztelve,
de nem járulnak a szentségekhez, sőt elpártoltak a hittől.
Mivel ma az egész emberiség politikai, gazdasági és
társadalmi tekintetben egyre inkább egységessé válik,
a papoknak minden széthúzást kizárva egyre inkább egyesíteniük
kell törekvésüket és munkálkodásukat a püspökök és
a legfőbb pásztor vezetése alatt,
hogy az egész emberi nem eljusson Isten családjának egységébe.
(A diákonusok)
29. A hierarchia alsó fokán állnak a
diákonusok,
akik "nem papságra, hanem szolgálatra" kapják
a kézfeltételt.[110] A szentségi
kegyelemben megerősödve
szolgálnak Isten népének a liturgia, az ige és a szeretet
diakoniájában a püspökkel és papi testületével közösségben.
A diákonus feladata, ha az illetékes hatóság megbízza
vele, hogy ünnepélyesen kiszolgáltassa a keresztséget,
őrizze és kiossza az Eucharisztiát , az Egyház nevében
eskessen és megáldja a házasulókat; elvigye a szent
Útravalót a haldoklóknak, Szentírást olvasson a híveknek,
oktassa és buzdítsa a népet, vezesse a hívek istentiszteletét
és imádságát, kiszolgáltassa a szentelményeket és temessen.
A szeretet és a szolgálat feladataiban elmerülve a
diákonusok emlékezzenek Szent Polikárp intelmére: "Irgalmasan
és serényen éljetek az Úr igazsága szerint, aki mindenkinek
szolgája lett."[111]
Mivel pedig ezeket
az Egyház életéhez nagyon szükséges hivatalokat a latin
Egyház ma érvényes fegyelme szerint számos vidéken
csak nehezen lehet betölteni, a jövőben helyre lehet
állítani a diákonátust, mint az egyházi hierarchia
sajátos és állandó fokozatát. A különféle területeken
az illetékes püspöki karokra tartozik, hogy a pápa
jóváhagyásával eldöntsék: vajon alkalmas-e és hol alkalmas
diákonusokat beállítani a lelkek gondozásába. A római
pápa hozzájárulásával diákonussá lehet szentelni érettebb
korú házas és alkalmas fiatal férfiakat is; az utóbbiak
számára azonban
a cölibátus törvényének továbbra is érvényben kell maradnia.
Negyedik fejezet
A VILÁGI HIVŐK
(A világi hívők az Egyházban)
30. A Szent Zsinat miután tárgyalt a hierarchia
hivatalairól,
készséggel fordítja figyelmét azokra a Krisztus-hívőkre,
akiket világi híveknek neveznek. Bár mindaz, amit Isten
népéről mondtunk, egyformán szól világiaknak, szerzeteseknek
és klerikusoknak, bizonyos dolgok sajátosan is a laikus
férfiakra és nőkre tartoznak helyzetüknek és küldetésüknek
megfelelően, s ezeknek alapjait korunk sajátos körülményei
miatt el kell mélyíteni. A fölszentelt pásztorok jól
tudják, hogy a világi hívők mennyire javára vannak
az egész Egyháznak. A pásztorok ugyanis tudják, hogy
Krisztus nem arra rendelte őket, hogy egyedül hordozzák
az Egyház üdvözítő küldetését a világ felé, hanem az
ő nagyszerű hivataluk az, hogy úgy gondozzák a híveket
és ismerjék el az ő szolgálataikat és karizmáikat,
hogy valamennyien a maguk módján együtt munkálkodjanak
a közös művön. Mert valamennyiünknek "igazságban
kell élnünk és szeretetben, hogy egyre inkább összeforrjunk
a fővel, Krisztussal. Ő az, aki az egész testet egybefogja
és összetartja a különféle izületek segítségével, hogy
a tagok betöltsék az erejükhöz szabott feladatkört.
Így növekszik a test,
és építi fel saját magát a szeretetben" (Ef 4,15--16).
(A világi hívők sajátos küldetése)
31. Világi hívőkön itt az egyházi rend és az
Egyházban
jóváhagyott szerzetesség tagjain kívül az összes Krisztus-hívőt
értjük; tudniillik azokat, akik a keresztséggel Krisztus
testébe épültek, Isten népét alkotják és Krisztus papi,
prófétai és királyi hivatalának a maguk módján részeseiként
az egész
keresztény nép küldetését teljesítik az Egyházban és a világban.
A világi hívek különös sajátossága a világi jelleg.
A papi rend tagjai ugyanis bár foroghatnak olykor világi
dolgokban, akár világi foglalkozást is gyakorolva,
mégis sajátos hivatásuk révén elsősorban és hivatásszerűen
a szent szolgálatra vannak rendelve; a szerzetesek
pedig állapotukkal tesznek világos és nagyszerű tanúságot
arról, hogy a boldogságok lelkülete nélkül a világ
nem alakulhat át és nem ajánlható föl Istennek. Sajátos
hivatásuk alapján a világi hívek dolga az, hogy az
ideigvaló dolgok intézése és Isten szerint való rendezése
által keressék Isten Országát. A világban élnek, vagyis
a világnak mindenféle feladatában és munkakörében a
családi és társadalmi élet megszokott körülményei között,
szinte ezekből a szálakból van szőve az életük. Itt
hívja meg őket Isten, hogy saját hivataluk gyakorlásával
az evangélium szellemében élve kovászként belülről
járuljanak hozzá a világ megszenteléséhez, és életük
tanúságával -- hitük, reményük és szeretetük ragyogásával
-- mutassák meg másoknak Krisztust. Különleges módon
rájuk tartozik tehát, hogy mindazokat a földi dolgokat,
melyekkel szoros kapcsolatban vannak, úgy világítsák
meg és rendezzék, hogy Krisztus szerint történjenek
és
növekedjenek, s a Teremtő és a Megváltó dicséretére szolgáljanak.
(A világi hívők méltósága)
32. A szent Egyház isteni alapításából
következően
szerkezetében és kormányzatában csodálatos változatosságot
mutat. "Mert ahogy egy testben több tagunk van,
s más a szerepe minden tagnak, sokan egy test vagyunk
Krisztusban, egyenként
azonban tagjai vagyunk egymásnak" (Róm 12,4--5).
Egy tehát az Isten választott népe: "Egy az Úr,
egy a hit, egy a keresztség" (Ef 4,5).
A Krisztusban nyert újjászületésből eredően közös a
tagok méltósága, közös az istengyermekség kegyelme,
közös a meghívás a tökéletességre, egy az üdvösség,
egy a remény és osztatlan a szeretet. Krisztusban,
az egy Egyházban tehát nincs különbség sem faji vagy
nemzeti, sem társadalmi vagy nemi alapon, mivel "nincs
többé zsidó és görög, rabszolga vagy szabad, férfi
vagy nő, mert mindnyájan eggyé lettetek Krisztus Jézusban."
(Gal 3,28 a görögben; vö. Kol 3,11).
Jóllehet tehát az Egyházban nem mindenki ugyanazt az
utat járja, valamennyien meghívottak az életszentségre,
és ugyanabban a hitben részesültek Isten igazságossága
szerint (vö. 2Pt 1,1). Bár egyeseket
Krisztus akarata tanítóknak, a misztériumok sáfárainak
és pásztoroknak rendelt mások javára, teljesen egyenlő
mindnyájuk méltósága és tevékenysége minden hívő közös
feladatában, Krisztus Teste építésében. A különbség
ugyanis, melyet az Úr tett a fölszentelt szolgák és
Isten népének többi tagja között, kapcsolatot hoz magával,
mert a pásztorok és a többi hívek kölcsönös összefüggésben
vannak egymással; az Egyház pásztorai az Úr példáját
követve szolgálnak egymásnak és a hívőknek, ők pedig
szívesen működnek együtt a pásztorokkal és tanítókkal.
Így a változatosságban tesznek valamennyien tanúságot
Krisztus Testének csodálatos egységéről: épp a kegyelmek,
szolgálatok, tevékenységek különbözősége köti össze
Isten fiait, mert "mindezt
egy és ugyanaz a Lélek műveli" (1Kor 12,11).
A világi híveknek tehát isteni ajándékként testvérük
Krisztus, aki jóllehet mindenek Ura, mégsem azért jött,
hogy neki szolgáljanak, hanem hogy Ő szolgáljon (vö.
Mt 20,28); ugyanúgy azok is testvéreik, akik
a szent szolgálatban Krisztus tekintélyével tanítván,
megszentelvén és igazgatván úgy legeltetik Isten családját,
hogy a szeretet új parancsát mindenki teljesítse. Erről
mondja nagyon szépen Szent Ágoston: "Ahol rettent
engem, hogy értetek vagyok, ott vigasztal, hogy veletek
vagyok. Mert értetek vagyok püspök, veletek vagyok
keresztény. Amaz a tisztség neve, ez a kegyelemé; amaz
a veszedelem, ez az üdvösségem."[112]
(A
világi hívők apostoli tevékenysége)
33. Az Isten
népében összegyűlt és Krisztus egy testében egy fő
alá foglalt világi hívők, bárkik legyenek is, arra
hivatottak, hogy élő tagként a Teremtő jótéteményéből
és a Megváltó kegyelméből kapott minden erejüket
az Egyház növekedésére és folytonos megszentelésére fordítsák.
A világi hívek apostolsága részesedés magának az Egyháznak
üdvözítő küldetésében, melyre maga az Úr rendeli őket
a keresztséggel és a bérmálással. A szentségek pedig,
különösen az Eucharisztia, közlik és táplálják azt
az isten- és emberszeretetet, mely az egész apostolság
lelke. A világi hívek különösen arra hivatottak, hogy
jelenlévővé és tevékennyé tegyék az Egyházat olyan
helyeken és körülmények között, ahol csak általuk lehet
az Egyház a föld sójává.[113] Így
minden laikus a
neki juttatott adományokból eredően egyszerre tanúja
és eleven eszköze az Egyház küldetésének "Krisztus
ajándékozásának mértéke szerint" (Ef 4,7).
E kivétel nélkül minden Krisztus-hívőt érintő apostolságon
kívül más módokon is bevonhatók a világi hívek közvetlenebb
együttműködésre a hierarchia apostoli munkájába,[114]
azon férfiak és nők módján, akik Pál apostolt segítették
az evangélium hirdetésében, sokat fáradozva az Úrban
(vö. Fil 4,3; Róm 16,3). Arra is alkalmasak,
hogy a hierarchia fölvegye őket egyes olyan egyházi
munkakörökbe, melyek lelki célt szolgálnak.
Minden laikusra vár tehát a nagyszerű feladat, hogy
az üdvösség isteni terve minden idők és minden földrész
valamennyi emberéhez egyre inkább eljusson. Ezért meg
is kell kapniuk minden lehetőséget, hogy erőik szerint
és koruk szükségleteinek megfelelően
derekasan kivegyék részüket az Egyház üdvösségszerző munkájából.
(A világi hívők egyetemes papsága)
34. Jézus Krisztus, a legfőbb és örök főpap,
mivel
tanúságtételét és szolgálatát a világi hívek által
is folytatni akarja, Lelkével élteti
és szüntelenül serkenti őket minden jó és tökéletes cselekedetre.
Azoknak ugyanis, akiket bensőségesen a maga életéhez
és küldetéséhez kapcsol, saját papi hivatalából is
részt ad lelki istentisztelet bemutatására, hogy Isten
megdicsőüljön és az emberek üdvözüljenek. Ezért a Krisztusnak
elkötelezett és Szentlélek által fölkent világi hívek
csodálatosan arra hívatnak és válnak képessé, hogy
a Lélek gyümölcsei egyre bőségesebben teremjenek bennük.
Mert minden cselekedetük, imádságuk, apostoli kezdeményezésük,
hitvestársi és családi életük, mindennapi munkájuk,
testi-lelki pihenésük, ha a Szentlélek tölti be, sőt
az élet terhei is, ha türelmesen hordozzák azokat,
Jézus Krisztus által Istennek kedves lelki áldozattá
válnak (vö. 1Pt 2,5), melyet az Eucharisztia
ünneplésében az Úr testének fölajánlásával együtt nagy
áhítattal ajánlanak föl az Atyának. Így a világi hívek
mint mindenütt
szentül cselekvő imádók magát a világot szentelik Istennek.
(Prófétai szerepük és tanúságtételük)
35. Krisztus, a nagy próféta, aki az élet
tanúságával
és a szó erejével hirdette meg az Atya országát, dicsőségének
teljes kinyilvánulásáig betölti prófétai küldetését,
nem csupán a Hierarchia által, mely az ő nevében és
hatalmával tanít, hanem a világi hívek által is, akiket
tanúnak állít, és a hit érzékével és a szó kegyelmével
ellát (vö. ApCsel 2,17--18; Jel 19,10),
hogy az evangélium ereje a mindennapi életben, a családban
és a társadalomban megnyilvánuljon. Az ígéret fiainak
bizonyulnak, ha erősek a hitben és a reményben, jól
fölhasználják a jelen pillanatot (vö. Ef
5,16; Kol 4,5), és türelmesen várják az eljövendő
dicsőséget (vö. Róm 8,25). Ezt a reményt
pedig ne zárják magukba, hanem folyamatos megtéréssel
és küzdve "ennek a sötét világnak kormányzói,
a gonosz szellemek ellen" (Ef
6,12) a világi élet struktúráin keresztül is fejezzék ki.
Miként az új törvény szentségei, melyek a hívők életét
és apostolságát táplálják, az új ég és az új föld előképei
(vö. Jel 21,1), úgy lesznek a világi
hívek a remélendő dolgok hatásos hírnökei (vö.
Zsid 11,1), ha megingás nélkül kötik össze a
hit megvallását a hitből való élettel. Ez az evangelizáció,
tudniillik Krisztus hirdetése az élet tanúságával és
a kimondott szóval, sajátos jelleget és különleges
hatékonyságot
nyer attól, hogy a világ megszokott körülményei között történik.
E feladat szempontjából nagyon értékes a külön szentség
által megszentelt életállapot, tudniillik a házas és
családi élet. A világi hívek apostolságának kiváló
iskolája és gyakorlótere ez, ahol a keresztény vallás
az egész életet átjárja és egyre jobban átalakítja.
A házastársak sajátos hivatása a családban, hogy egymásnak
és gyermekeiknek a hitnek és Krisztus szeretetének
tanúi legyenek. A keresztény család fennhangon hirdeti
mind Isten országának jelenlévő erőit, mind a boldog
élet reményét; példájával és tanúságával vádolja a
világot
a bűnről, és megvilágosítja azokat, akik keresik az igazságot.
Éppen ezért a világi hívek, még ha evilági dolgokkal
foglalkoznak is, értékesen járulhatnak a világ evangelizációjához,
s ezt meg is kell tenniük. Vannak közülük egyesek,
akik a fölszentelt szolgák híján vagy üldöztetésük
miatt képességeik szerint bizonyos szent szolgálatokat
pótolnak; sokan mások minden erejüket az apostoli munkára
áldozzák; de kivétel nélkül valamennyiüknek közre kell
működniük a világban Krisztus országának terjesztésében
és gyarapításában. A világi hívek tehát komolyan törekedjenek
a kinyilatkoztatott igazság mélyebb megismerésére,
és állhatatosan kérjék Istentől a bölcsesség ajándékát.
(A világ rendjének szolgálatában)
36. Krisztus, aki engedelmes lett mindhalálig, s
ezért
az Atya fölmagasztalta őt (vö. Fil 2,8--9),
belépett országa dicsőségébe. Minden alá van neki
vetve, amíg Ő maga is önmagát és minden teremtményt
alá nem vet az Atyának, hogy Isten legyen minden mindenben
(vö. 1Kor 15,27--28). Ezt a hatalmat
közölte tanítványaival, hogy ők is a királyi szabadság
állapotába kerüljenek, és önmegtagadásukkal, szent
életükkel legyőzzék magukban a bűn országát (vö.
Róm 6,12), sőt hogy másokban is Krisztusnak
szolgálva, alázatosan és türelmesen elvezessék testvéreiket
ahhoz a Királyhoz, akinek szolgálni uralkodás. Az Úr
ugyanis azt kívánja, hogy a világi hívek is terjesszék
országát, "az igazság és az élet országát, az
életszentség és a kegyelem országát, az igazságosság,
a szeretet és a béke országát";[115]
ebben az országban
maga a természet is fölszabadul a romlandóság szolgaságából
Isten gyermekeinek dicsőséges szabadságára (vö.
Róm 8,21). Valóban nagy ígéret és nagy parancs
szól a tanítványoknak: "Minden a tiétek, ti viszont
Krisztuséi
vagytok, Krisztus pedig az Istené" (1Kor 3,23).
A hívőknek tehát föl kell ismerniük az egész teremtés
belső természetét, értékét és Isten dicséretére rendeltségét,
s még világi tevékenységükkel is segíteniük kell egymást
a szentebb életre, hogy Krisztus lelke átjárja a világot,
mely így az igazságosságban, szeretetben és békében
biztosan eléri célját. Ebben az egyetemesen teljesítendő
feladatban a világi híveknek kiemelkedő helye van.
A Krisztus kegyelme által belülről fölemelt világi
szakértelmükkel és tevékenységükkel nagyon hatásosan
hozzájárulnak ahhoz, hogy a teremtett javak a Teremtő
rendelkezése szerint és az Ő Igéjének világosságában
az emberi munka, a technika és a civilizáció haladása
által minden ember javára szolgáljanak; hogy a javakat
méltányosabban osszák el, és az emberi és keresztény
szabadság egyetemes fejlődését mozdítsák elő. Így fogja
egyre jobban megvilágosítani Krisztus az egész emberi
társadalmat
épp az Egyház tagjain át a maga üdvöt hozó világosságával.
Ezen kívül a világi hívek szervezett formában is próbálják
jobbítani a világ intézményeit és a bűnre csábító életkörülményeit,
hogy ezek az igazságosság követelményei szerint alakuljanak,
és az erények gyakorlásának inkább kedvezzenek, mintsem
útjába álljanak. Ha így tesznek, erkölcsi értékekkel
fogják átitatni a kultúrát és az alkotó emberi munkát.
Ily módon a világ szántóföldje alkalmasabbá válik az
isteni ige befogadására; és az Egyház számára tágabbra
nyílnak a kapuk, melyeken át a béke üzenete beléphet a világba.
Épp az üdvösség rendje miatt a világi hívek tanuljanak
meg gondosan különbséget tenni az őket egyháztagként
megillető jogok és kötelességek és azon jogok és kötelességek
között, melyek állampolgárként illetik meg őket. Törekedjenek
arra, hogy e jogok és kötelességek harmónikus egészet
alkossanak, nem feledve, hogy minden evilági dologban
is a keresztény lelkiismeretnek kell vezetnie őket,
mert semmiféle emberi tevékenység, még az evilági dolgokban
sem vonható ki Isten fennhatósága alól. A mi korunkban
különösen szükséges, hogy e megkülönböztetés és harmónia
minél nyilvánvalóbban megmutatkozzék a hívők cselekvésmódjában,
s így az Egyház küldetése egyre jobban megfelelhessen
a mai világ sajátos körülményeinek. Miként e1 kell
ismerni, hogy a földi ország evilági gondjaiban joggal
igazodik a saját törvényeihez; úgy el kell vetnünk
azt a szerencsétlen tanítást, mely a társadalmat a
vallás teljes figyelmen kívül hagyásával akarja építeni,
és támadja vagy kioltja a polgárok vallásszabadságát.[116]
(A világi hívek és a hierarchia)
37. A világi híveknek, mint az összes
Krisztus-hívőnek
joga van ahhoz, hogy a fölszentelt pásztoroktól bőségesen
részesüljön az Egyház lelki javaiból, főként Isten
igéjéből és a szentségekből,[117] és
pásztora előtt
föltárhassa szükségleteit és óhajait azzal a szabadsággal
és bizalommal, mely Isten gyermekeit és a Krisztusban
testvéreket illeti meg. Tudásukhoz, illetékességükhöz
és rátermettségükhöz mérten szabadságukban áll, sőt
olykor kötelességük is, hogy véleményt nyilvánítsanak
az Egyház javát illető dolgokban.[118]
Ha mód van
rá, mindez az Egyházban az e célra alapított intézmények
által történjen, és mindig igazmondóan, bátran, okosan,
tisztelettel és szeretettel azok iránt,
akik szent hivataluk alapján Krisztus személyét képviselik.
A világi hívek, mint minden Krisztus-hívő, keresztény
engedelmességgel, készségesen fogadják el mindazt,
amit a felszentelt pásztorok Krisztus képviselőiként
mint tanítók és vezetők kimondanak az Egyházban; ezzel
Krisztus példáját követik, aki mindhalálig való engedelmességével
minden ember számára megnyitotta az Isten fiai szabadságának
boldog útját. És ne mulasszák el, hogy imádságaikkal
Istennek ajánlják elöljáróikat, akik úgy őrködnek fölöttünk,
mint akiknek számot kell adniuk a lelkünkről, hogy
ezt
örömmel és ne sóhajtozva tehessék (vö. Zsid. 13,17).
A fölszentelt pásztorok viszont ismerjék el és támogassák
a világi hívek méltóságát és felelősségét az Egyházban;
szívesen használják föl okos tanácsukat, bizalommal
ruházzanak rájuk feladatokat az Egyház szolgálatára,
hagyjanak nekik szabadságot és teret a cselekvésben,
sőt kezdeményezésre is bátorítsák őket. Atyai szeretettel
figyelmesen vegyék fontolóra Krisztusban a világi hívek
kezdeményezéseit, véleményeit és kívánságait.[119]
Azt a jogos szabadságot, mely a földi társadalomban
mindenkit megillet, a pásztorok tisztelettel ismerjék el.
A világi hívek és a lelkipásztorok e családias kapcsolatából
igen sok jót lehet várni az Egyház számára: erősödik
a világiakban saját felelősségük tudata, fokozódik
cselekvőkészségük, és könnyebben is ajánlják föl közreműködésüket
a lelkipásztoroknak. Ők viszont a világi hívek lelki
és evilági tapasztalataik segítségével pontosabban
és alkalmasabban tudnak ítéletet mondani, s így a tagjaiból
megerősödött Egyház
eredményesebben tudja teljesíteni küldetését a világ életéért.
("Ami a lélek a testben...")
38. Minden egyes laikusnak a világ előtt Jézus
Krisztus föltámadása és élete tanújának és az élő Isten
jelének kell lennie. Valamennyiüknek együtt és külön-külön,
a maguk szerepe szerint a Lélek gyümölcseivel kell
táplálniuk a világot (vö. Gal 5,22),
ki kell árasztaniuk rá a lelket, mely azokat a szegényeket,
szelídeket, békességeseket élteti, akiket az Úr az
evangéliumban boldognak hirdetett (vö. Mt
5,39). Egy szóval: "ami a lélek a testben,
azok a keresztények a világban".[120]
Ötödik fejezet
AZ
ÉLETSZENTSÉGRE SZÓLÓ EGYETEMES MEGHÍVÁSRÓL AZ EGYHÁZBAN
(Bevezetés)
39. A hit tárgya, hogy az Egyház,
melynek misztériumát a Szent Zsinat előterjeszti, fogyatkozhatatlanul
szent. Krisztus ugyanis, az Isten Fia, akit az Atyával
és a Szentlélekkel "egyedül szentnek" ünneplünk,[121]
az Egyházat menyasszonyaként szerette önmagát adva
érte, hogy megszentelje (vö. Ef 5,25--26),
saját testeként kapcsolta magához, és elárasztotta
Szent Lelkének ajándékával Isten dicsőségére. Ezért
az Egyházban mindenki, akár a hierarchiához tartozik,
akár ennek lelkipásztori gondozása alatt áll, a szentségre
hivatott az Apostol szava szerint: "Isten akarata
az, hogy szentek legyetek" (1Tesz 4,3;
vö. Ef 1,4). Az Egyház e szent volta
a kegyelemnek azokban a gyümölcseiben mutatkozik meg
-- és meg is kell mutatkoznia -- szüntelen, melyeket
a Szentlélek a hívőkben hoz létre. E szentség sokféleképpen
mutatkozik meg azokban, akik mások szolgálata közben
saját állapotukban a szeretet tökéletességére törekszenek;
s egész sajátosan jelentkezik az evangéliumi tanácsok
megvalósításában. E tanácsok megvalósítása, melyre
a Szentlélek indítására sok keresztény vállalkozik
-- akár magánúton, akár az Egyházban jogilag szentesített
életforma v. életállapot szerint --, ugyanennek a
szentségnek
ragyogó tanúsága és példája, és annak is kell lennie a világban.
(Bizonyítás a Szentírásból)
40. Az Úr Jézus, minden tökéletesség isteni
mestere
és példája, az életszentséget, melynek Ő maga a szerzője
és beteljesítője, válogatás nélkül minden tanítványának
meghirdette: "Legyetek tökéletesek, miként a ti
mennyei Atyátok tökéletes!" (Mt 5,48)[122]
Mindegyikükre elküldte a Szentlelket, aki belülről
készteti őket, hogy szeressék Istent teljes szívükből,
teljes lelkükből, teljes elméjükből és minden erejükből
(vö. Mk 12,30), s hogy egymást úgy szeressék,
ahogyan Krisztus szerette őket (vö. Jn 13,34;
15,12). Krisztus követői, akiket Isten nem a cselekedeteik
alapján, hanem az Ő kegyelme és terve szerint hívott
meg és tett megigazulttá Jézus Krisztusban, a hit keresztségében
valóban Isten gyermekei és az isteni természet részesei
lettek, és így valóban szentté váltak. Ezért a megszentelést,
amit megkaptak Isten ajándékaként, életükkel kell megőrizniük
és tökéletesíteniük. Az Apostol inti őket, hogy úgy
éljenek, "ahogy a szentekhez illik" (Ef
5,3), öltsék magukra "mint Istennek szent
és kedves választottjai a szívből fakadó irgalmasságot,
a jóságot, az alázatosságot, a szelídséget és a türelmet"
(Kol 3,12), és legyenek meg bennük a Lélek gyümölcsei
a megszentelődésre (vö. Gal 5,22; Róm 6,22);
minthogy pedig sokban vétünk mindnyájan (vö.
Jak 3,2), állandóan rászorulunk Isten irgalmára,
és naponta kell imádkoznunk: "Bocsásd meg a mi
vétkeinket" (Mt 6,12).[123]
Ezek
után mindenki számára nyilvánvaló, hogy minden rendű
és állapotú Krisztus-hívő meghívást kap a keresztény
élet teljességére és a szeretet tökéletességére,[124] s ez a szentség a
földi társadalomban is előmozdítja
az emberibb életmódot. E tökéletesség elnyeréséért
a hívők vessék latba a Krisztus ajándékozásának mértéke
szerint kapott erőket, hogy az Ő nyomában járva és
hozzá hasonlóvá válva, mindenben teljesítve az Atya
akaratát, szívvel-lélekkel Isten dicsőségére és a felebarátok
szolgálatára szenteljék magukat. Isten népének szentsége
így hozza meg bőséges gyümölcseit, amint ezt az
Egyház története oly sok szent élete által ragyogóan bizonyítja.
(Az életszentség lényege mindig ugyanaz)
41. A különböző életformákban és hivatásokban
ugyanazt
a szentséget munkálja mindenki, akiket Isten Lelke
vezérel, az Atya szavának engedelmeskedve és az Atyát
lélekben és igazságban imádva követik a szegény, alázatos
és a keresztjét hordozó Krisztust, hogy az Ő dicsőségében
is részesülhessenek. De mindegyiküknek saját adományaik
és kegyelmeik szerint tétovázás nélkül kell járnia
az élő hit
útján, mely fölébreszti a reményt és a szeretet által tevékeny.
A legfőbb és örök papnak, lelkünk pásztorának és püspökének
példája szerint elsősorban Krisztus nyája pásztorainak
kell szentül és örömmel, alázatosan és bátran végezniük
szolgálatukat, amit ha megtesznek, szolgálatuk számukra
a megszentelés nagyszerű eszköze lesz. Akik a papi
rend teljességére vannak kiválasztva, szentségi kegyelmet
kapnak ahhoz, hogy imádkozva, áldozatot bemutatva,
az igét hirdetve, s a püspöki gondoskodás és szolgálat
minden formájával gyakorolják a lelkipásztori szeretet
tökéletes hivatalát;[125] ne féljenek
akár életüket
is odaadni juhaikért, és mint a nyáj mintaképei (vö.
1Pt 5,3) az Egyházat saját példájukkal is vezessék
napról napra nagyobb életszentségre.
A püspökökhöz
hasonlóan az áldozópapok -- akik a püspöki rend lelki
koszorúját alkotják,[126] s Krisztus,
az örök és egyetlen
közvetítő által részesednek a püspöki szolgálat kegyelméből
-- a feladatukban való mindennapos szolgálatukkal
gyarapodjanak Isten és a felebarát szeretetében, tartsák
fönn a papi közösség kötelékét, bővelkedjenek minden
lelki jóban, és mindenki előtt Isten élő tanúi legyenek.[127]
Kövessék azokat a papokat, akik a századok folyamán
gyakran igénytelen és rejtett szolgálatban is az életszentség
ragyogó mintaképét hagyták hátra. Az ő dicséretük ma
is hangzik Isten Egyházában. A papok saját népükért
és Isten egész népéért hivatalból könyörögve és bemutatván
az áldozatot, megismerve, amit tesznek, és követve,
amit cselekszenek,[128] ne riadjanak
vissza az apostoli
gondok, veszedelmek és viszontagságok miatt, épp ellenkezőleg,
egyre emelkedjenek a szentségben, a gyakori elmélkedéssel
táplálva és éltetve tevékenységüket Isten Egyházának
örömére. Az áldozópapok valamennyien, s főleg azok,
akiket fölszentelésük jogcímén egyházmegyés papoknak
hívnak, tartsák emlékezetükben, hogy mennyire előre
viszi megszentelődésüket a püspökükhöz
való hűséges ragaszkodás és a vele való nagylelkű együttműködés.
A legfőbb pap küldetésének és kegyelmének sajátos módon
részesei az egyházi rend alacsonyabb fokán szolgálók,
elsősorban a diákonusok, akiknek mint Krisztus és az
Egyház misztériumai szolgáinak[129]
minden bűnös szokástól
tisztán kell őrizniük magukat, s törekedniük kell arra,
hogy elnyerjék Isten tetszését és minden jót megtegyenek
az emberek színe előtt (1Tim 3,8--10.12,13).
A klerikusok, akiket az Úr meghívott és a maga számára
elkülönített, s a pásztorok felügyelete alatt készülnek
a szolgák feladataira, alakítsák elméjüket és szívüket
e nagyszerű kiválasztottsághoz fáradhatatlan imádsággal,
lángoló szeretettel, csak arra gondolva, ami igaz,
igazságos és dicséretre méltó, s mindent az Isten dicsőségére
és tiszteletére cselekedvén. Hozzájuk csatlakoznak
azok az Istentől kiválasztott világi hívek, akiket
a püspök hív meg, hogy teljesen az apostoli munkának
szenteljék magukat,
s nagyon eredményesen dolgoznak az Úr szántóföldjén.[130]
A keresztény hitvestársaknak és szülőknek pedig a saját
útjukat járva hűséges szeretettel kell egymást támogatniuk
a kegyelemben életük végéig, s az Istentől szeretettel
elfogadott gyermekeket a keresztény tanítással és az
evangéliumi erényekkel kell betölteniük. Így adnak
példát mindenkinek a fáradhatatlan és nagylelkű szeretetre,
így építik a szeretetteljes testvériséget, s így lesznek
tanúi és munkatársai az Anyaszentegyház termékenységének,
annak a szeretetnek jeleiként és részeseiként, mellyel
Krisztus szerette menyasszonyát és adta önmagát érte.[131]
Hasonló jó példát adnak, noha más módon az
özvegyek és azok, akik nem lépnek házasságra; az Egyházban
ők is nagy mértékben gyarapíthatják az életszentséget
és az apostoli buzgóságot. Azok pedig, akik gyakran
kemény munkát végeznek, az emberi munkával ne csak
önmagukat tökéletesítsék, ne csak polgártársaikat segítsék
s emeljék magasabb szintre az egész társadalmat és
a teremtést, hanem tevékeny szeretettel kövessék Krisztust
is -- aki saját kezével dolgozott, s az Atyával együtt
most is valamennyiünk üdvösségén munkálkodik --, azáltal,
hogy örvendeznek a reményben, egymás terhét hordozzák,
s mindennapi munkájukkal
mint apostolok is egyre magasabb életszentségre jutnak.
Különösképpen érezzék magukat egynek a világ üdvösségéért
szenvedő Krisztussal azok, akiket szegénység, gyöngeség,
betegség vagy bármilyen nyomorúság szorongat, vagy
üldözést szenvednek az igazságért, akiket az Úr boldognak
hirdetett az evangéliumban, s kiket "a minden
kegyelem Istene, aki Krisztusban örök dicsőségre hívott
meg minket, rövid szenvedés után maga tesz
tökéletessé, erősít és szilárdít meg." (1Pt 5,10).
Tehát minden Krisztus-hívő életének állapota, feladatai
és körülményei által napról napra jobban megszentelődik,
ha hittel fogad el mindent a Mennyei Atya kezéből,
és együttműködik az isteni akarattal, úgy, hogy a földi
élet szolgálatával mindenkinek nyilvánvalóvá
teszi azt a szeretetet, mellyel Isten szereti a világot.
(Az életszentség útjai és eszközei)
42. "Szeretet az Isten, és aki megmarad a
szeretetben,
Istenben marad, és Isten őbenne" (1Jn 4,16;
így tehát az első és legfontosabb ajándék a szeretet,
mellyel Istent mindenekfölött, a felebarátot pedig
Őmiatta szeretjük. Annak érdekében, hogy a szeretet
a lélekben jó magként felnövekedjen és teremjen, minden
hívőnek szívesen kell hallgatnia Isten igéjét és a
kegyelem segítségével meg kell tennie Isten akaratát;
a szentségekben, főleg az Eucharisztiában és a szent
cselekményekben gyakran részt kell vennie, imádkoznia
kell és állandóan gyakorolnia kell az önmegtagadást,
a hathatós felebaráti szeretetet és az erényeket. A
szeretet ugyanis, mint a tökéletesség köteléke és a
törvény tökéletes teljesítése (vö. Kol 3,14;
Róm 13,10) uralja, eltölti lélekkel és célba viszi
a megszentelődés minden eszközét.[132]
Ezért az Isten
és a felebarát iránti szeretet pecsételi meg Krisztus
minden igazi tanítványát.
Mivel Jézus, az Isten
Fia, azzal nyilatkoztatta ki a szeretetét, hogy életét
adta értünk, senkinek sincs nagyobb szeretete annál,
mint aki életét adja Érte és testvéreiért (vö.
1Jn 3,16; Jn 15,13). Már az első időktől fogva
voltak -- és mindig is lesznek -- keresztények, akik
arra kaptak meghívást, hogy a szeretetről ezen a legkiválóbb
módon tanúskodjanak a nagy nyilvánosság, de különösképpen
az üldözők előtt. A vértanúságot tehát -- mellyel a
tanítvány hasonlóvá válik a Mesterhez, aki a világ
üdvösségéért szabadon fogadta a halált, és a vérontásban
olyan lesz, mint Ő -- az Egyház a legnagyobb ajándéknak
és a szeretet legnagyobb próbájának tekinti. Keveseknek
adatik meg, de mindenkinek készen kell lennie arra,
hogy megvallja Krisztust az emberek előtt, s Őt az
Egyház történelméből
soha nem hiányzó üldözések közepette kövesse a keresztúton.
Az Egyház szentségét különleges módon elősegíti több
tanács, melyeket az Úr az evangéliumban javasolt tanítványainak.[133]
Ezek közül kimagaslik az isteni kegyelemnek az a drága
ajándéka, melyet az Atya némelyeknek megad (vö.
Mt 19,11; 1Kor 7,7), tudniillik hogy szüzességben,
illetve cölibátusban élve könnyebben tudják osztatlan
szívvel csak Istennek szentelni magukat (vö. 1Kor
7,32--34).[134] Ezt a mennyek
országáért vállalt
tökéletes önmegtartóztatást az Egyház mindenkor különös
tiszteletben tartotta, mint a szeretet jelét és ösztökéjét,
s a
lelki termékenységnek egy egészen sajátságos forrását e világban.
Az Egyház gondol az Apostol intelmére is, aki szeretetre
buzdítva híveit, sürgeti, hogy ugyanaz a lelkület legyen
bennük, mely Krisztus Jézusban volt, aki "szolgai
alakot öltött, kiüresítette magát ... engedelmes lett
mindhalálig" (Fil 2,7--8), s értünk, "noha
gazdag volt, szegénnyé lett" (2Kor 8,9).
Mivel a tanítványoknak mindig utánozniuk kell Krisztus
szeretetét és alázatosságát, és tanúságot kell tenniük
róla, az Anyaszentegyház örül annak, hogy gyermekei
között vannak olyan férfiak és nők, akik szorosabban
követik és világosabban mutatják be az Üdvözítő önkiüresítését,
Isten gyermekeinek szabadságával vállalva a szegénységet
és lemondva saját akaratukról: ők ugyanis a tökéletesség
dolgában Isten kedvéért a parancsolatok mértékén túl
alávetik magukat egy másik embernek, hogy az engedelmes
Krisztushoz hasonlóbbá váljanak.[135]
Így
tehát minden Krisztus-hívő meghívást kap az életszentségre
és saját állapotának tökéletességére, s ezeket köteles
is elérni. Valamennyien ügyeljenek tehát arra, hogy
jól irányítsák törekvésüket, nehogy a világ dolgainak
használata és a gazdagsághoz való ragaszkodás -- mely
ellenkezik az evangéliumi szegénység szellemével --
megakadályozza őket a tökéletes szeretet elérésében,
miként az Apostol figyelmeztet: akik használják e világot,
ne tapadjanak hozzá, mert ez a világ elmúlik (vö.
1Kor 7,31 a görögben).[136]
Hatodik fejezet
A SZERZETESEKRŐL
(Az evangéliumi tanácsok követése az Egyházban)
43. Az Istennek szentelt tisztaság, szegénység
és
engedelmesség evangéliumi tanácsai -- melyeket az Úr
szava és példája alapozott meg, s az apostolok, az
egyházatyák, az egyháztanítók és a pásztorok állandóan
ajánlják -- isteni ajándékok, melyeket az Egyház Urától
kapott és az Ő kegyelmével mindig megtartja ezt az
ajándékot. Maga az egyházi tekintély pedig gondoskodott
róla, hogy a Szentlélek erejével ezeket értelmezze,
gyakorlásukat szabályozza, és belőlük állandó életformákat
is kialakítson. Így történt, hogy az istenadta magból
az Úr szántóföldjén csodálatosan és sokfelé ágazó fán
a magányos és közösségi élet különféle formái és különböző
családok nőttek, melyek mind tagjaik tökéletesedését,
mind Krisztus egész testének javát bőségesen gyarapítják.[137]
A szerzetescsaládok ugyanis megadják tagjaiknak az
életforma szilárdabb állandóságát, a jól bevált tanítást
a tökéletesség elérésére, Krisztus seregében a testvéri
közösséget és a segítséget az engedelmességben kibontakozó
szabadsághoz, úgy, hogy szerzetesi fogadalmukat biztosan
teljesíthetik és hűségesen megtarthatják, és a szeretet
útján örvendező lélekkel haladnak előre.[138]
A szerzetesi állapot az Egyház isteni és hierarchikus
alkotmányát tekintve nem közbeeső állapot a klerikusi
és a laikusi között, hanem Isten mindkét állapotból
hív Krisztus-hívőket, hogy az Egyház életén belül különleges
adományban legyen részük, és mindenki a maga módján
működjék közre az Egyház üdvösségszerző küldetésében.[139]
(A szerzetesi állapot lényege és jelentősége)
44. A szerzetesi fogadalmak -- illetve az olyan
szent
kötelékek, melyek természetük szerint hasonlítanak
hozzájuk, melyekkel a Krisztus-hívő az említett evangéliumi
tanácsokra kötelezi magát -- teljesen lefoglalnak a
mindenekfölött szeretett Isten számára, úgy, hogy új
és különleges jogcímen kötelezi az embert Isten szolgálatára
és az Ő dicsőítésére. A keresztség által ugyan az ember
meghalt a bűnnek és Istennek szentelt személy lett,
de hogy a keresztségi kegyelem bőségesebb gyümölcsét
nyerhesse el, az evangéliumi tanácsok fogadalmával
az Egyházban arra törekszik, hogy megszabaduljon az
akadályoktól, melyek a szeretet buzgóságában és a tökéletes
istentiszteletben visszatarthatnák, és bensőségesebben
szentelődik föl Isten szolgálatára.[140]
Ez a fölszentelés
annál tökéletesebb lesz, minél erősebb és tartósabb
kötelékek jelenítik meg Krisztust,
akit fölbonthatatlan kötelék fűz jegyeséhez, az Egyházhoz.
Mivel pedig az evangéliumi tanácsok a szeretet által,
melyre elvezetnek,[141] követőiket
különleges módon
kapcsolják az Egyházhoz és annak misztériumához, a
szerzetesek lelki életének az egész Egyház javára
is szolgálnia kell. Innen ered a kötelezettség, hogy
erejük és hivatásuk sajátos formája szerint akár imádsággal,
akár külső tevékenységgel fáradozzanak azért, hogy
Krisztus országa gyökeret verjen és megszilárduljon
a lelkekben, s elterjedjen a Föld minden részén. Következésképpen
az Egyház is védi
és erősíti a különféle szerzetes intézmények sajátos jellegét.
Ezért az evangéliumi tanácsok fogadalma jel, mely az
Egyház minden tagját ösztönzi és kell is ösztönöznie,
hogy lankadatlanul teljesítse keresztény hivatásának
kötelességeit. Mivel pedig Isten népének itt nincs
maradandó hazája, hanem az eljövendőt keresi, a szerzetesi
állapot, mely követőit jobban fölszabadítja a földi
gondoktól, jobban kinyilvánítja minden hívő előtt a
mennyei, de már evilágon is meglévő javakat, ékesszólóbban
tanúskodik a Krisztus megváltása árán szerzett új és
örök életről, továbbá hatásosabban hirdeti az eljövendő
föltámadást és a mennyország dicsőségét. Szorosabban
utánozza és az Egyházban mindig fönntartja azt az életformát,
melyet Isten Fia vett magára, amikor eljött e világba
megtenni az Atya akaratát, s melyet bemutatott a nyomában
járó tanítványoknak. Végül rendkívüli módon mutatja
be, hogy Isten Országa minden földi dolog fölött áll,
és föltárja legfőbb követelményeit; mindenkinek megmutatja
Krisztus királyi hatalmának nagyságát és
az Egyházban csodálatosan munkálkodó Szentlélek végtelen hatalmát.
Az az állapot tehát, mely az evangéliumi tanácsok fogadalmán
alapszik, nem tartozik ugyan az Egyház hierarchikus
szerkezetéhez,
életének és szentségének azonban elvitathatatlan része.
(A hierarchia és a szerzetesek)
45. Mivel az egyházi hierarchia feladata, hogy
Isten
népét legeltesse és dús legelőkre vezesse (vö.
Ez 34,14), rá tartozik, hogy az evangéliumi
tanácsok gyakorlását, mely páratlanul elősegíti az
Isten és a felebarát szeretetének tökéletességét, törvényeivel
bölcsen szabályozza.[142] A hierarchia
ugyanis tanulékonyan
követve a Szentlélek ösztönzéseit, kiváló férfiak és
nők által előterjesztett regulákat elfogadja, átdolgozásukat
hitelesen jóváhagyja; ügyelő és oltalmazó tekintélyével
támogatja a Krisztus testének építésére mindenfelé
létesített intézményeket,
hogy azok az alapítók szellemében növekedjenek és virágozzanak.
Az Úr egész nyájának szükségletei érdekében a pápa
kiveheti a helyi ordináriusok joghatósága alól a tökéletes
élet bármelyik intézményét és az egyes szerzeteseket
is, s az egyetemes Egyházra érvényes primátusa alapján
és a közjó érdekében egyedül önmagának rendelheti alá.[143]
Hasonlóképpen hagyhatók vagy rábízhatók saját pátriárkáik
irányítására is. Maguk a szerzetesek pedig az Egyház
szolgálatában, melyet sajátos alkotmányuk szellemében
látnak el, a kánoni törvényekhez igazodva kötelesek
megadni a tiszteletet és az engedelmességet a püspököknek,
a részegyházakban elismert lelkipásztori tekintélyük,
valamint az apostoli munkában szükséges egység és egyetértés
miatt.[144]
Az Egyház pedig a szerzetesi fogadalmat
elfogadásával nem csupán kánonjogilag elismert állapottá
teszi, hanem mint Istennek szentelt állapotot liturgikus
cselekményével is körülveszi. Maga az Egyház fogadja
el ugyanis a szerzetesek fogadalmait az Istentől reábízott
hatalom alapján; nyilvános könyörgéseivel kéri számukra
a segítséget és kegyelmet, Istennek ajánlja és megáldja
őket, önfelajánlásukat pedig egybeköti a szentmiseáldozattal.
(A szerzetesi önátadás kiváló értéke)
46. A szerzetesek komolyan törekedjenek arra,
hogy általuk az Egyház egyre jobban megmutathassa Krisztust
a hívőknek és a hitetleneknek egyaránt; Krisztust,
aki a hegyen szemlélődik, aki Isten országát hirdeti
a sokaságnak, aki betegeket és megtört szívűeket gyógyít,
vagy jó útra téríti a bűnösöket, gyermekeket áld meg,
és jót tesz mindenkivel, de mindig az Atya akaratának
engedelmeskedik, aki őt küldte.[145]
Végül mindenkinek
be kell látnia, hogy az evangéliumi tanácsok fogadalma
jóllehet nagyrabecsülendő értékekről való lemondást
hoz magával, nem gátolja az emberi személy igaz kibontakozását,
hanem természete szerint a leginkább hasznára van.
Mert a tanácsok, ha valaki szabad elhatározással vállalja
őket személyes hivatása szerint, nem kis mértékben
magukkal hozzák a szív tisztulását és a lélek fölszabadulását;
szüntelenül szítják a szeretet tüzét, és jobban hozzáalakítják
a keresztény embert ahhoz a szűzi és szegény életmódhoz,
melyet Krisztus Urunk választott magának, s melyre
szűzi Édesanyja is vállalkozott, miként oly sok szent
rendalapító példája bizonyítja mindezt. És senki se
gondolja, hogy a szerzetesek Istennek szenteltségük
következtében elidegenednek az emberektől, vagy haszontalanná
válnak a földi hazában. Mert ha olykor nem is állnak
kortársaik mellett közvetlenül, mélyebb értelemben
mégis ott állnak mellettük Krisztus szeretetében, és
lelkileg együttműködnek velük, hogy a földi város építése
mindig az Úrban legyen megalapozva és feléje irányuljon,
nehogy hiába fáradjanak, akik építik azt.[146]
Ezért a Szent Zsinat megerősíti és dicséri azokat
a férfiakat és nőket, testvéreket és nővéreket, akik
kolostorokban, iskolákban és kórházakban, vagy missziókban
az előbb mondott Istennek szenteltségben ékesítik Krisztus
jegyesét, és a legkülönbözőbb
embereknek nyújtják sokféle és nagylelkű szolgálatukat.
(Buzdítás)
47. Mindaz pedig, aki meghívást kapott a
tanácsok
vállalására, gondosan őrködjék afelett, hogy maradjon
meg a hivatásban, melyet Istentől kapott, és abban
törekedjék naggyá válni az Egyház szentségének gyarapodására,
a Krisztusban és Krisztus által minden életszentség
forrásának és kútfejének,
az egy és oszthatatlan Szentháromságnak nagyobb dicsőségére.
Hetedik fejezet
A ZARÁNDOKEGYHÁZ ESZKATOLÓGIKUS JELLEGÉRŐL
ÉS EGYESÜLÉSÉRŐL A MENNYEI EGYHÁZZAL
(A keresztény hivatás eszkatológikus jellege)
48. Az Egyház, melybe Jézus Krisztusban
mindnyájan
hivatalosak vagyunk, és Isten kegyelméből eljutunk
az életszentségre, csak a mennyei dicsőségben válik
teljessé, amikor elérkezik a mindenség helyreállításának
ideje (vö. ApCsel 3,21), és az emberi
nemmel együtt az egész világ is, mely bensőségesen
kapcsolódik az emberhez és általa éri el célját, Krisztusban
tökéletesen
helyreáll (vö. Ef 1,10; Kol 1,20; 2Pt 3,10--13).
Krisztus amikor felmagasztalták a földről, mindeneket
magához vonzott (vö. Jn 12,32 a görögben);
föltámadván a halálból (vö. Róm 6,9)
elküldte tanítványaira éltető Lelkét, és általa az
üdvösség egyetemes szakramentumává tette saját testét,
ami az Egyház; az Atya jobbján ül, de folytonosan munkálkodik
a világban, hogy elvezesse az Egyházba az embereket,
s általa szorosabban kapcsolja magához, és saját testével-vérével
táplálva részesítse őket megdicsőült életében. A megígért
és várt helyreállítás eszerint már el is kezdődött
Krisztusban, útjára indult a Szentlélek elküldésével,
és őáltala folytatódik az Egyházban, melyben a hit
által megtanítanak minket mulandó életünk értelmére
is, miközben az Atya evilágban ránk bízott művét az
eljövendő javak reményében végrehajtjuk
és üdvösségünkön munkálkodunk (vö. Fil 2,12).
Elérkezett tehát már hozzánk az idők vége (vö.
1Kor 10,11), és e világ megújítása visszavonhatatlanul
meg van alapozva, s ebben a látható világban valamiképpen
elővételezve is van: ugyanis az Egyházat már a földön
igazi, bár még nem tökéletes szentség ékesíti. Amíg
azonban nem lesz új ég és új föld, melyekben
igazságosság lakik (vö. 2Pt 3,13), addig
a zarándok Egyház szentségeiben és intézményeiben,
melyek ehhez a történelmi időhöz tartoznak, e világ
mulandó alakját hordozza, és maga is ott él a teremtett
dolgok között, melyek mindmáig sóhajtoznak és vajúdnak,
és várják
Isten fiainak megnyilvánulását (vö. Róm 8,19--22).
Az Egyházban tehát már kapcsolatban vagyunk Krisztussal,
és meg vagyunk jelölve a Szentlélekkel, aki "örökségünk
foglalója" (Ef 1,14); valóban Isten gyermekeinek
hívnak bennünket, és azok is vagyunk (vö. 1Jn
3,1), de még nem jelentünk meg Krisztussal együtt
abban a dicsőségben (vö. Kol 3,4), melyben
hasonlók leszünk Istenhez, mivel látni fogjuk őt úgy,
amint van (vö. 1Jn 3,2). Tehát "amíg
e testben vagyunk, távol zarándokolunk az Úrtól"
(2Kor 5,6), és bár a Lélek zsengéit hordjuk
magunkban, sóhajtozunk (vö. Róm 8,23),
és szeretnénk Krisztussal lenni (vö. Fil
1,23). De ugyanaz a szeretet sürget bennünket,
hogy egyre jobban neki éljünk, aki értünk meghalt és
föltámadt (vö. 2Kor 5,15). Arra törekszünk
tehát, hogy mindent az Úr kedvére tegyünk (vö.
2Kor 5,9), és magunkra öltsük Isten fegyverzetét,
hogy szembeszállhassunk az ördög cselvetéseivel, és
ellenállhassunk neki a gonosz napon (vö. Ef
6,11--13). Mivel pedig nem tudjuk sem a napot,
sem az órát, az Úr intelme szerint állandóan virrasztanunk
kell, hogy amikor befejezzük földi életünk egyetlen
futamát (vö. Zsid 9,27), beléphessünk
vele a menyegzőre, az áldottak közé számláltassunk
(vö. Mt 25,31--46), s ne kelljen mint
haszontalan és lusta szolgáknak (vö. Mt 25,26)
az örök tűzre távoznunk (vö. Mt 25,41),
a külső sötétségre, ahol "sírás és fogcsikorgatás
lesz" (Mt 22,13; 25,30). Mielőtt ugyanis
uralkodni kezdenénk a megdicsőült Krisztussal, valamennyiünknek
meg kell majd jelennie "Krisztus ítélőszéke előtt,
hogy ki-ki megkapja, amit testi életében kiérdemelt,
aszerint, hogy jót vagy gonoszat tett (2Kor 5,10),
és a világ végén "előjönnek, akik jót tettek,
az élet föltámadására, akik pedig gonoszat tettek,
az ítélet föltámadására" (Jn 5,29; vö.
Mt 25,46). Ezért meggondolván, "hogy a
jelen élet szenvedései nem mérhetők az eljövendő dicsőséghez,
mely majd megnyilvánul rajtunk" (Róm 8,18;
vö. 2Tim 2,11--12), a hitben erősen várjuk
"a boldog reményt, a nagy Isten és a mi Üdvözítőnk,
Jézus Krisztus dicsőséges eljövetelét" (Tit
2,13), "aki átalakítja gyarló testünket, és
hasonlóvá teszi megdicsőült testéhez" (Fil
3,21), s aki eljön, hogy "megdicsőüljön szentjeiben
és
csodálatos legyen azokban, akik hittek" (2Tesz 1,10).
(Az úton levők és a célbajutottak összetartoznak)
49. Amíg tehát el nem jön az Úr a maga
dicsőségében
és vele mind az angyalok (vö. Mt 25,31),
és a halál szétrombolása után alá nem lesz vetve Neki
minden (vö. 1Kor 15,26--27), addig tanítványai
közül egyesek a földön zarándokolnak, mások a földi
életből eltávozva tisztulnak, ismét mások megdicsőült
állapotban vannak, és "tisztán látják magát a
háromszemélyű egy Istent, amint van";[147]
más
fokon és más módon, de valamennyien egyek vagyunk Isten
és a felebarát ugyanazon szeretetében, és ugyanazt
a dicsőítő himnuszt énekeljük Istenünknek. Mert Krisztus
valamennyi híve az ő Lelkének birtokában összeolvad
az egy Egyházba, és egymáshoz kapcsolódik őbenne (vö.
Ef 4,16). Az úton levőknek és a Krisztus békéjében
elszenderült testvéreknek egysége a legkevésbé sem
szakad meg, sőt az Egyház mindig vallott hite szerint
a lelki javak közösségében erősebb lesz.[148]
Abból
következően ugyanis, hogy az égiek bensőségesebben
egyesülnek Krisztussal, az Egyház egészét megszilárdítják
a szentségben, nemesebbé teszik istentiszteletét, melyet
itt a földön bemutat, és sokféleképpen hozzájárulnak
az Egyház további épüléséhez (vö. 1Kor 12,12--27).[149]
Hiszen ők az örök haza polgárai, ott vannak az Úrnál
(vö. 2Kor 5,8), és őáltala, ővele és
őbenne szüntelenül közbenjárnak értünk az Atyánál,[150]
bemutatván érdemeiket, melyeket a földön szereztek
Jézus Krisztus, Isten és az emberek egyetlen közvetítője
által (vö. 1Tim 2,5), mindenben az Úrnak
szolgálva és a saját testükben kiegészítve azt, ami
még hiányzik Krisztus szenvedéséből testének, az Egyháznak
javára (vö. Kol 1,24).[151]
Nagy segítséget
nyújt tehát gyöngeségünknek az ő testvéri gondoskodásuk.
(Az egész misztikus test közössége)
50. Jézus Krisztus egész misztikus testének
e
közösségét
nagyon jól ismerve, a zarándok Egyház az első keresztény
időktől kezdve nagy jámborsággal ápolta a holtak emlékét,[152]
és mivel "szent és üdvösséges gondolat a halottakért
imádkozni, hogy megszabaduljanak bűneiktől" (2Mak
12,46), közbenjáró imákat is ajánlott föl értük.
Krisztus apostolairól és vértanúiról pedig, akik vérük
ontásával adták a legnagyobb bizonyságát hitüknek és
szeretetüknek, mindig hitte az Egyház, hogy Krisztusban
még szorosabban egyek velünk. Őket tehát különös bensőséggel
tisztelte a Boldogságos Szűz Máriával és a szent angyalokkal
együtt,[153] és bizalommal kérte
közbenjárásukat.
Később hozzájuk számítottak még másokat is, akik áldozatosabban
követték Krisztus szüzességét és szegénységét,[154]
s végül olyanokat is, akiket a keresztény erények hősies
gyakorlása[155] és isteni karizmák
ajánlottak a hívők
áhítatának és követésének.[156]
Amikor ugyanis
Krisztus hűséges követőinek életére tekintünk, új ösztönzést
kapunk, hogy eljövendő városunkat keressük (vö.
Zsid 13,14; 11,10), s ugyanakkor megismerjük
azt a biztonságos utat, melyen járva ebben az ezerarcú
világban állapotunknak és körülményeinknek megfelelően
eljuthatunk a Krisztussal való tökéletes egyesülésre,
vagyis az életszentségre.[157] Azok
életében, akik
hozzánk hasonlóan emberek, de Krisztusnak tökéletesebb
képmásai (vö. 2Kor 3,18), Isten feltűnően
nyilvánítja ki jelenlétét és arcát az embereknek. Bennük
Ő szól hozzánk és ad jelet nekünk országáról,[158]
mely felé erősebben vonzódunk, ha a tanúk ilyen nagy
sokaságát (vö. Zsid
12,1) és az evangélium igazságának ilyen igazolását látjuk.
Az égiek emlékét azonban nemcsak a jó példájuk miatt
tiszteljük, hanem még inkább azért, hogy megerősödjék
az egész Egyház egysége a Lélekben (vö. Ef
4,1--6) a testvéri szeretet gyakorlása által. Mert
miként az útonlevők keresztény közössége közelebb visz
bennünket Krisztushoz, úgy a szentekkel való közösség
ahhoz a Krisztushoz kapcsol, akiből mint forrásból
és főből minden kegyelem és Isten népének élete árad.[159]
Teljesen helyénvaló tehát, hogy Jézus Krisztusnak e
barátait és társörököseit, akik testvéreink és nagy
jótevőink is, szeressük és méltó hálát adjunk értük
Istennek.[160] "Esedezve hívjuk hát
őket segítségül,
és vegyük igénybe imáikat és hatalmas támogatásukat,
hogy megkapjuk Isten jótéteményeit az ő Fia, Jézus
Krisztus, a mi Urunk által, aki egyetlen Megváltónk
és Üdvözítőnk."[161] Mert az égiek
iránt való
szeretetünknek minden őszinte megnyilatkozása természete
szerint Krisztus felé tör és benne éri el célját, hiszen
Ő "minden szentek koronája",[162] s
rajta
keresztül elhatol Istenhez, aki csodálatos a szentjeiben
és megdicsőül bennük.[163]
De a legnemesebb
módon akkor valósul meg egységünk a mennyei Egyházzal,
amikor különösen a szent liturgiában, melyben szentségi
jelek által hat ránk a Szentlélek ereje, az isteni
fölség dicsőségét közös ujjongással ünnepeljük;[164]
és mindnyájan, akiket Krisztus vére megváltott minden
törzsből és nyelvből, népből és nemzetből (vö.
Jel 5,9), és egyetlen Egyházba gyűltünk össze,
a dicséret ugyanazon énekével magasztaljuk a Szentháromság
egy Istent. Az eucharisztikus áldozat bemutatása pedig
minden másnál jobban összekapcsol bennünket a mennyei
Egyház liturgiájával, amikor a szentek közösségében
tisztelettel emlékezünk meg elsősorban a dicsőséges,
mindenkor szűz Máriáról, valamint Szent Józsefről,
a szent apostolokról, a vértanúkról és minden szentről.[165]
(Lelkipásztori útmutatás)
51. Őseink
tiszteletreméltó hitét, mely szerint eleven kapcsolatban
vagyunk a mennyei dicsőséget élvező vagy a halál után
még tisztuló testvérekkel, ez a Szentséges Zsinat nagy
jámborsággal elfogadja, és a II. niceai,[166]
a firenzei[167]
és a trentói[168] szent zsinatok
határozatait megismétli.
Egyúttal lelkipásztori gondoskodásával buzdítja az
illetékeseket, hogy ha itt vagy ott becsúszott valami
visszaélés, túlzás vagy fogyatékosság, törekedjenek
azt eltüntetni vagy kijavítani, és mindent újítsanak
meg Krisztusnak és Istennek nagyobb dicsőségére. Tanítsák
meg tehát híveiket, hogy a szentek hiteles tisztelete
nem a külső gyakorlatok sokaságában rejlik, hanem sokkal
inkább tevékeny szeretetünk erősségében; önmagunk és
az Egyház javára azért keressük a szenteket, hogy "életükből
példát, közösségükből részesedést, közbenjárásukból
támogatást" nyerjünk.[169] Másrészt
pedig oktassák
híveiket, hogy az égiekkel való társalkodásunk, ha
a hit teljesebb világánál fogjuk föl, egyáltalán nem
szegényíti az imádó tiszteletet, melyet megadunk az
Atyaistennek Krisztus által a Szentlélekben, hanem
épp ellenkezőleg, nagyon gazdagítja.[170]
Mert
valamennyien, akik Isten gyermekei vagyunk, és egyetlen
családot alkotunk Krisztusban (vö. Zsid 3,6),
ha összefogunk egymással a kölcsönös szeretetben és
a Szentháromság egy Isten dicséretében, akkor megfelelünk
az Egyház lényegi hivatásának, és előre megízlelve
részesedünk a beteljesült dicsőség liturgiájában.[171] Amikor ugyanis
Krisztus megjelenik, és dicsőségesen
föltámadnak a holtak, akkor Isten világossága fogja
beragyogni a mennyei várost, és a Bárány lesz az ő
mécsese (vö. Jel 21,24). Akkor a szentek
egész egyháza a szeretet végtelenül nagy boldogságában
fogja imádni Istent és a Bárányt, "akit megöltek"
(Jel 5,12), és egy hangon kiáltja: "A trónon
ülőnek és a Báránynak áldás, tisztelet,
dicsőség és hatalom örökkön örökké" (Jel 5,13--14).
Nyolcadik fejezet
ISTEN ANYJÁRÓL, A BOLDOGSÁGOS
SZŰZ MÁRIÁRÓL KRISZTUS ÉS AZ EGYHÁZ MISZTÉRIUMÁBAN
I. Bevezetés
(A Szent Szűz Krisztus misztériumában)
52. A végtelenül jóságos és bölcs Isten
beteljesíteni
akarván a világ megváltását, "amikor elérkezett
az idők teljessége, elküldte a Fiát, aki asszonytól
született..., hogy a fogadott fiúságot elnyerjük"
(Gal 4,4--5). "Aki értünk emberekért,
a mi üdvösségünkért leszállott a mennyből, megtestesült
a Szentlélek erejéből Szűz Máriától."[172]
Az
üdvösségnek ez a isteni misztériuma az Egyházban nyilvánul
meg előttünk és folytatódik, melyet az Úr a saját testeként
alapított. Benne a hívők egybenőnek Krisztussal, a
fővel, és közösségben vannak összes szentjével; következésképp
tisztelettel kell megemlékezniük "elsősorban a
dicsőséges, mindenkor szűz Máriáról, Istenünknek és
Urunknak, Jézus Krisztusnak Édesanyjáról" is.[173]
(A Szent Szűz és az Egyház)
53. Szűz Máriát ugyanis, aki az angyali
üdvözletkor
szívébe és testébe fogadta Isten igéjét, és világra
hozta az Életet, Istenünk és Megváltónk igazi anyjának
ismerjük el és tiszteljük. Fiának érdemeiért a megváltásban
fenségesebb módon részesedett, s Vele szoros, fölbonthatatlan
kötelék által egyesült; azt a nagyszerű feladatot és
méltóságot kapta, hogy anyja legyen Isten Fiának, így
kiváltképpen is szeretett leánya az Atyának és szentélye
a Szentléleknek, s e rendkívüli kegyelmi ajándékok
miatt messze fölötte áll minden mennyei és földi teremtménynek.
Ugyanakkor Ádám törzsében kapcsolatban áll minden üdvözítésre
váró emberrel, sőt "teljes értelemben (Krisztus)
tagjainak anyja, ... mivel szeretetével közreműködött,
hogy a hívők megszülessenek az Egyházban, akik tagjai
ama főnek".[174] Ezért egyrészt az
Egyház egészen
kiemelkedő és páratlan tagjaként, másrészt az Egyház
hitének és szeretetének előképe és ragyogó példájaként
tiszteljük, s a katolikus Egyház a Szentlélek ihletésére
a gyermeki jámborság érzületével édesanyaként követi őt.
(A Zsinat nem terjeszt elő új tanítást)
54. A Szentséges Zsinat tehát előadva tanítását
az
Egyházról, melyben üdvösségünket munkálja az isteni
Megváltó, komolyan törekszik annak megvilágítására
is, hogy mi a Boldogságos Szűz szerepe a megtestesült
Ige és a titokzatos test misztériumában, s hogy mik
a kötelességei a megváltott embereknek az Istenszülő,
Krisztus anyja és az emberek, s főleg a hívők anyja
iránt. Nincs szándékában viszont, hogy mindenre kiterjedő
tanítást terjesszen elő Szűz Máriáról, és az sem, hogy
eldöntsön olyan kérdéseket, melyekre még nem derített
teljes fényt a teológusok munkája. Megmarad tehát a
létjogosultsága a katolikus iskolákban a Szűz Máriáról
szabadon előterjesztett nézeteknek, aki a szent Egyházban
Krisztus után következik, a szívünkhöz pedig oly közel
áll.[175]
II. A Boldogságos Szűz szerepéről
az üdvösség rendjében
(A Messiás Anyja
az Ószövetségben)
55. Az ó- és az
újszövetségi Szentírás és a tiszteletreméltó hagyomány
fokozódó világossággal mutatja be az Üdvözítő Édesanyjának
szerepét az üdvösség rendjében és szinte szemünk elé
állítja őt. Az Ószövetség könyvei úgy írják le az üdvösség
történetét, mint Krisztus világba jövetelének lassú
előkészítését. Ezek az ősi iratok, ahogyan az Egyházban
olvassuk és a további teljes kinyilatkoztatás világánál
értelmezzük őket, egyre nagyobb fényt árasztanak az
asszony, a Megváltó anyja alakjára. E világosságnál,
és mégis prófétai homályban már őt sejteti a bűnbeesett
ősszülőknek adott ígéret a kígyó legyőzésére (vö.
Ter 3,15). Hasonlóképpen ő az a szűz, aki anya
lesz, és fiút szül, s kinek fiát Emánuelnek fogják
hívni (vö. Iz 7,14; Mik 5,2--3; Mt 1,22--23).
Ő az, aki kiemelkedik az alázatosak és az Úr szegényei
közül, kik bizalommal tőle remélik és kapják meg az
üdvösséget. Végül az ígéretre való hosszas várakozás
után ővele, Sion fönséges leányával telik be az idő
és kezdődik meg az üdvösség új rendje: amikor belőle
ölt magára emberi természetet az Isten Fia, hogy
testi életének misztériumaival megszabadítsa az embert a bűntől.
(Szűz Mária beleegyező szavának jelentősége)
56. Az irgalmasság Atyja pedig úgy akarta, hogy
a
megtestesülést előzze meg az eleve elrendelt anya beleegyező
igenje; hogy asszony volt részes a halál előidézésében,
asszonynak legyen része az élet visszaszerzésében is.
Ez fölülmúlhatatlanul érvényes Jézus anyjára, aki világra
hozta magát a mindent megújító Életet, Isten pedig
megajándékozta őt nagy méltóságához illő adományokkal.
Következésképpen érthető, hogy az egyházatyák egyre
gyakrabban hirdették, hogy egészen szent, a bűn minden
szennyétől mentes az Istenszülő, akit a Szentlélek
alkotott és formált új teremtménnyé.[176]
A Názáreti
Szűz fogantatásának első pillanatától kezdve a teljesen
egyedülálló szentség ajándékával tündökölt, ezért köszönti
a hírhozó angyal Isten parancsára "kegyelemmel
teljesnek" (vö. Lk 1,28); ő pedig
azt válaszolja a mennyei hírnöknek: "Íme, az Úr
szolgáló leánya, legyen nekem a te igéd szerint"
(Lk 1,38). Így Mária, Ádám leánya elfogadván
az isteni igét, Jézus anyja lett; Isten üdvözítő akaratát
bűntől nem késleltetett, teljes szívvel átölelve az
Úr szolgáló leányaként teljesen átadta magát Fia személyének
és művének; s neki alárendelve vele együtt szolgálta
a mindenható Isten kegyelméből a megváltás misztériumát.
Joggal gondolják tehát a szentatyák, hogy Mária nem
csupán passzív eszköze volt Istennek, hiszen szabad
hittel és engedelmességgel működött közre az emberiség
üdvözítésében. Ő ugyanis, miként Szent Iréneusz mondja,
"engedelmességével mind önmaga, mind az egész
emberiség üdvösségének oka lett",[177]
ezért
sok korai egyházatya szívesen hirdeti vele együtt szentbeszédeiben:
"Éva engedetlenségének csomóját kibontotta Mária
engedelmessége; s amit a szűz Éva megkötözött hitetlenségével,
azt Szűz Mária föloldotta a hitével";[178]
Évával összehasonlítva "az élők Anyjának"
mondják Máriát[179] és gyakran
kijelentik: "Éva
által jött a halál, Mária által az élet".[180]
(A Gyermek és az Anya)
57. Az
anyának ez a mély kapcsolata Fiával az üdvözítés művében
megmutatkozik Krisztus szűzi fogantatásától egészen
a haláláig. Először akkor, amikor Mária sietve kelt
útra és meglátogatta Erzsébetet, aki a megígért üdvösségbe
vetett hite miatt boldognak mondta őt, és az előfutár
fölujjongott anyja méhében (vö. Lk 1,41--45);
majd Fia születésekor, amikor az Istenszülő a pásztoroknak
és a bölcseknek örvendezve mutatta meg elsőszülött
Fiát, aki nem csorbította szűzi épségét, hanem megszentelte.[181]
Mikor pedig a templomban a szegények áldozati ajándékának
fölajánlása után bemutatta Fiát az Úrnak, hallotta
Simeont, aki megjövendölte, hogy a Fiú jel lesz, melynek
ellene mondanak, és az anya lelkét kard járja át, hogy
kinyilvánuljon sok szív gondolata (vö. Lk
2,34--35). Az elveszett és fájdalmasan keresett
gyermek Jézust a templomban találták meg szülei, amint
Atyjának dolgaiban fáradozott; és nem értették meg
a Fiú szavát. Anyja azonban mindezt
elmélkedve őrizte a szívében (vö. Lk 2,41--51).
(Szűz Mária Jézus nyilvános életében)
58. Jézus nyilvános életében Anyja határozottan
megjelenik
már kezdetben, amikor a galileai Kánában együttérzéstől
késztetve közbenjárásával elindította Jézus, a Messiás
csodatetteinek sorát (vö. Jn 2,1--11).
Fia igehirdetéséből külön is megszívlelte azokat a
szavakat, melyekkel Jézus fölébe helyezte az Országot
a test és a vér jogainak és kötelékeinek, azokat mondva
boldogoknak, akik Isten igéjét hallgatják és megtartják
(vö. Mk 3,35; Lk 11,27--28), miként
azt ő hűségesen tette (vö. Lk 2,19.51).
Így maga a Boldogságos Szűz is a hit zarándokútját
járta, Fiával való egybetartozását hűségesen vállalta
egészen a keresztig, mely alatt az isteni terv szerint
ott állt (vö. Jn 19,25), meggyötört szíve
eggyéforrt a szenvedésben Egyszülöttjével, akinek áldozatához
anyai lélekkel csatlakozott, szeretetből beleegyezve
a tőle született áldozati Bárány föláldozásába; végül
maga Jézus Krisztus a kereszten haldokolva anyául adta
őt a tanítványnak: "Asszony, íme a te fiad!"
(vö. Jn 19,26--27.)[182]
(A mennybemenetel után)
59. Mivel
pedig Istennek úgy tetszett, hogy az emberi üdvösség
szakramentumát ünnepélyesen csak azután hozza nyilvánosságra,
hogy a Krisztustól megígért Szentlelket kiárasztotta,
pünkösd napja előtt ott látjuk az apostolokat, amint
"egy szívvel, egy lélekkel állhatatosan imádkoznak
az asszonyokkal, Máriával, Jézus anyjával és testvéreivel
együtt" (ApCsel 1,14), és Máriát is, amint
imádkozva esdekel a Szentlélek ajándékáért, aki az
angyali üdvözletkor őt már beárnyékolta. Végül a Szeplőtelen
Szüzet, aki mentes maradt az eredeti bűn minden szennyétől,[183]
földi életének végeztével az Úr testben és lélekben
fölvitte a mennybe,[184] és a
mindenség királynőjévé
magasztalta, hogy tökéletesebben hasonuljon Fiához,
az uralkodók Urához (vö. Jel 19,16),
a bűn és a halál legyőzőjéhez.[185]
III. A Boldogságos Szűzről és az Egyházról
(A Szent Szűz és az egyetlen közvetítő, Krisztus)
60. Az Apostol szavai szerint egyetlen
közvetítőnk
van: "Hiszen egy az Isten, egy a közvetítő Isten
és ember között, az ember Krisztus Jézus, aki váltságdíjul
adta magát mindenkiért" (1Tim 2,5--6).
Mária anyai feladata semmiképp sem homályosítja el,
nem is csökkenti Krisztusnak ezt az egyetlen közvetítő
szerepét, hanem éppen erejét mutatja meg. A Boldogságos
Szűz minden hatása az emberekre az üdvösség rendjében
nem a dolog belső természetéből, hanem az isteni tetszésből
ered és Krisztus túláradó érdemeiből fakad, Krisztus
közvetítésén alapul, teljesen ettől függ és minden
hatékonyságát belőle meríti; a hívőknek Krisztussal
való egyesülését
pedig egyáltalán nem akadályozza, hanem éppen előmozdítja.
(Közreműködése az üdvösség művében)
61. A Boldogságos Szűz, akit az isteni
Gondviselés
terve az Ige megtestesülésével kapcsolatban eleve Isten
anyjának rendelt, itt a földön isteni Üdvözítőnk anyja,
másokat messze fölülmúló, nagylelkű társa és az Úr
alázatos szolgálója lett. Krisztust méhébe fogadva,
evilágra szülve, gondozva, a templomban az Atyának
bemutatva, és a kereszten haldokló Fiával együtt szenvedve
-- engedelmességével, hitével, reményével és lángoló
szeretetével -- egyedülálló módon együttműködött az
Üdvözítő művével a lelkek természetfölötti életének
helyreállítására. Éppen ezért a kegyelem rendjében anyánk.
(Alárendelt üdvösségszerző szerep)
62. Máriának ez az anyasága a kegyelem rendjében
szüntelenül
megmarad az angyali üdvözletkor hittel adott beleegyezéstől
kezdve -- melyben a kereszt alatt is vonakodás nélkül
kitartott -- egészen az összes választott örök beteljesedéséig.
Mert ezt az üdvösséges feladatot a mennybevételekor
sem tette le, hanem szüntelen közbenjárásával kieszközli
nekünk az örök üdvösség ajándékait.[186]
Anyai szeretetével
gondoskodik Fia testvéreiről, akik még zarándokok,
s veszedelmek között forognak és szorongatások érik
őket, míg el nem érkeznek a boldog hazába. Ezért nevezik
a Boldogságos Szüzet az Egyházban Szószólónak, Segítőnek,
Oltalmazónak, Közvetítőnek.[187]
Természetesen
ezeket úgy kell érteni, hogy ne csökkentsék Krisztus,
az egyetlen Közvetítő méltóságát és hatóerejét, és
ahhoz semmit hozzá ne adjanak.[188]
Nincs
ugyanis teremtmény, akit a megtestesült Igével és Megváltóval
egy sorba lehetne állítani; hanem miként Krisztus papságában
másképpen részesednek a fölszentelt szolgák, mint a
hívő nép, s miként Isten egyetlen jósága valóban sokféleképpen
árad szét a teremtményekben, úgy a Megváltó egyedülálló
közvetítése sem zárja ki, hanem életre hívja
a teremtményekben az egy forrásból merítő változatos részvételt.
Máriának ezt az alárendelt szerepét az Egyház kétkedés
nélkül vallja, szüntelenül tapasztalja, és a hívők
szívének ajánlja, hogy ennek az anyai oltalomnak támogatásával
bensőségesebben ragaszkodjanak a Közvetítőhöz és Üdvözítőhöz.
(A Szűz és Anya az Egyház előképe)
63. A Boldogságos Szűz azonban az istenanyaság
ajándéka
és feladata -- mely Őt megváltó Fiával egyesíti --,
s egyedülálló kegyelmei és ajándékai által az Egyházzal
is bensőséges kapcsolatban van: az Istenszülő a hit,
a szeretet és a Krisztussal való tökéletes egység rendjében
az Egyház előképe, miként már Szent Ambrus tanította.[189]
A joggal anyának és szűznek mondható Egyház misztériumában
a Boldogságos Szűz Mária az első helyen áll, mert a
szüzesség és az anyaság nagyszerű és páratlan mintaképe.[190]
Telve hittel és engedelmességgel nem mást,
mint az Atya Fiát szülte a világra, mégpedig férfit
nem ismerve, a Szentlélek erejéből, mint egy új Éva,
aki nem az őskígyónak, hanem Isten hírnökének hitt,
kételkedést nem ismerő hittel. A Fiút pedig, akit e
világra szült, Isten elsőszülötté tette a sok testvér
(vö. Róm 8,29), vagyis a hívők között,
kiknek
születésében és fölnevelésében anyai szeretettel működik közre.
(Az Egyház is szűz és anya)
64. Az Egyház, miközben Mária titokzatos
szentségét
szemléli, szeretetét utánozza és hűségesen teljesíti
az Atya akaratát, Isten igéjének hívő elfogadása által
maga is anya lesz: az igehirdetéssel és a keresztséggel
ugyanis új, halhatatlan életre szüli a Szentlélektől
fogant és az Istenből született fiakat. És szűz is
az Egyház: sértetlenül és tisztán megőrzi a Vőlegényének
adott szavát, és Urának anyját követve, a Szentlélek
erejével szűziesen őrzi a sértetlen hitet, a szilárd
reményt és az őszinte
szeretetet.[191]
(Szűz Mária követendő erényei)
65. Míg azonban az Egyház a Boldogságos Szűz
személyében
már elérkezett a tökéletességre, s ezért ránc és szeplő
nélkül való (vö. Ef 5,27), a keresztények
még csak törekszenek a bűn legyőzésére és az életszentségben
való növekedésre; ezért Máriára emelik szemüket, minthogy
ő az erények mintaképeként tündöklik a kiválasztottak
egész közössége előtt. Amikor az Egyház áhítattal elmélkedik
róla és az emberré lett Igének világosságában szemléli
őt, tisztelettudó lélekkel hatol beljebb a megtestesülés
mélységes titkába, és egyre jobban hasonlóvá válik
vőlegényéhez. Mária ugyanis oly benső helyet foglal
el az üdvösség történetében, hogy a hit legfőbb titkait
egyesíti és tükrözi magában; ezért dicsérete és tisztelete
hatékonyan hívja Fiához, Fiának áldozatához és az Atya
szeretetéhez a hívőket. Az Egyház viszont -- mikor
Krisztus dicsőségéért fárad -- egyre hasonlóbbá lesz
magasztos Előképéhez, mert folytonosan fejlődik a hitben,
a reményben, a szeretetben, s mindenütt keresi és megteszi
Isten akaratát. Ezért az Egyház apostoli munkájában
is méltán tekint föl arra, aki világra szülte Krisztust,
aki azért fogantatott a Szentlélektől és született
a Szűztől, hogy az Egyház által a hívők szívében is
megszülessék és felnövekedjék. A Szent Szűz a maga
életében annak az anyai érzületnek a példája, melynek
el kell töltenie az apostoli küldetésű Egyház
minden munkatársát, aki az emberek újjászületéséért fáradozik.
IV. A Boldogságos Szűz tiszteletéről az Egyházban
(A tisztelet lényege és alapja)
66. Máriát, akit az isteni kegyelem a Fiú után
az angyalok és emberek fölé magasztalt mint Isten szentséges
anyját, mivel részese volt Krisztus misztériumainak,
méltán tiszteli az Egyház különleges tisztelettel.
És valóban, a legősibb koroktól fogva "Istenszülő"
néven tisztelik a Boldogságos Szüzet, és a hívők minden
veszedelmükben és ínségükben az ő oltalma alá futnak
könyörgésükkel.[192] Különösen az
efezusi zsinat óta
növekedett meg csodálatosan Isten népének Mária-kultusza,
tiszteletben és szeretetben, segítségül hívásban és
követésben, az ő prófétai szava szerint: "Boldognak
mond engem minden nemzedék, mert nagyot tett velem
ő, a Hatalmas" (Lk 1,48). Ez a tisztelet,
ahogyan az Egyházban mindig él, teljesen egyedülálló
ugyan, mégis lényege szerint más, mint az imádás, mellyel
a megtestesült Igét, valamint az Atyát és a Szentlelket
imádjuk, s melyre a Mária-tisztelet nagyon is ráhangol.
A Mária-tisztelet különféle formái -- melyeket az Egyház
a józan tanítás és ortodox tanítás határain belül a
korok és helyek körülményeinek megfelelően és a hívők
sajátosságaihoz és képességeihez alkalmazkodva jóváhagyott
--, azt eredményezik, hogy miközben az anyát tiszteljük,
a Fiút, akiért minden teremtetett (vö. Kol
1,15--16), s akiben az örök Atyának tetszése szerint
az egész teljesség lakozik (Kol 1,19) valóban
megismerjük, szeretjük, dicsőítjük és megtartjuk parancsait.
(Lelkipásztori útmutatás)
67. A Szentséges Zsinat jól átgondoltan adja
elő ezt a katolikus tanítást, s egyúttal inti az Egyház
minden gyermekét, hogy nagylelkűen ápolja a Boldogságos
Szűz tiszteletét, különösen liturgikus kultuszát, becsülje
nagyra azokat a Máriát tisztelő szokásokat és ájtatosságokat,
melyeket a Tanítóhivatal ajánlott a századok folyamán.
Vallásos lelkülettel tartsák meg a régebbi korokban
kelt határozatokat Krisztus, a Boldogságos Szűz és
a szentek képeinek tiszteletéről.[193]
A hittudósokat
és az isteni Ige hirdetőit pedig nyomatékosan buzdítja,
hogy gondosan tartózkodjanak minden hamis túlzástól,
de az indokolatlan szűkkeblűségtől is az Istenszülő
páratlan méltóságának szemléltetésében.[194]
A Tanítóhivatal
vezetése mellett tanulmányozzák a Szentírást, a szentatyákat,
az egyháztanítókat és az Egyház liturgikus hagyományait,
hogy helyesen világíthassák meg a Boldogságos Szűz
szerepét és kiváltságait, melyek mindig Krisztusra
irányulnak, aki minden igazság, szentség és jámborság
forrása. Gondosan tartózkodjanak szavaikban és tetteikben
mindentől, ami az Egyház igazi tanítását illetően megtéveszthetné
az elkülönült testvéreket vagy bárki mást. Fontolják
meg továbbá a hívők, hogy a valódi áhítat nem terméketlen
és átmeneti érzelemből áll, nem is valamilyen hiszékenységből;
ellenkezőleg az igaz hitből indul ki, mely elismerteti
velünk Isten anyjának kiválóságát,
és iránta gyermeki szeretetre és erényeinek utánzására buzdít.
V. Mária a biztos remény és a vigasztalás jele Isten zarándok népe
számára
(Szűz Mária a reménység jele)
68. Amint Jézus anyja a mennyben testében és
lelkében
már megdicsőülten mintaképe és kezdete annak az Egyháznak,
melynek az eljövendő világkorszakban kell teljessé
válnia, ugyanúgy ezen a földön mindaddig, amíg el nem
jön az Úr napja (vö. 2Pt 3,10), a biztos
remény és vigasztalás jeleként ragyog Isten zarándok népe számára.
(Legyen szószólónk!)
69. Nagy örömet és vigasztalást szerez e
Szentséges
Zsinatnak, hogy az elkülönült testvérek közt is vannak,
akik megadják Urunk és Üdvözítőnk Anyjának az őt megillető
tiszteletet. Különösen a keletiek azok, akik tüzes
lendülettel és áhítatos lélekkel tisztelik a mindenkor
szűz Istenszülőt. Minden Krisztus-hívő állandóan
könyörögjön Isten és az emberek Anyjához, hogy ő, aki
már a kezdetnél is támogatta imájával az Egyházat,
most a mennyben a szentek és az angyalok fölé fölmagasztalva
mindaddig legyen szószólónk Fiánál, a szentek közösségében,
amíg a világ népei -- akár a keresztény névvel ékeskednek,
akár még nem ismerik Üdvözítőjüket -- békességgel és
egyetértően boldogan össze nem gyűlnek az Isten
egyetlen népében a szent és oszthatatlan Háromság dicsőségére.
Mindazt, amit e konstitúció egészében és részleteiben
tartalmaz, helyeselték az Atyák. Mi pedig mindezt a
Krisztustól kapott apostoli hatalmunkkal a tisztelendő
atyákkal együtt a Szentlélekben jóváhagyjuk, kötelezőként
kimondjuk, tekintélyünkkel megerősítjük, és
amit a Zsinat alkotott, Isten dicsőségére közzétenni elrendeljük.
Rómában, Szent Péternél, 1964. november 21-én.
Én, PÁL, a katolikus Egyház püspöke.
Következnek a zsinati atyák aláírásai
JEGYZETEK
[1] Vö. Sz. Ciprián, Epist. 64,4: PL
3,1017. CSEL (Hartel), III B, 720.
lap. Poitiers-i Sz. Hilarius, In Mt. 23,6: PL 9,1047. Sz. Ágoston,
többhelyütt. Alexandriai Sz. Cirill, Glaph. in Gen. 2,10: PG 69, 110 A.
[2] Vö. Nagy Sz. Gergely, Horn, in. Evang.
19,1: PL 76, 1154. B. S. Sz.
Ágoston, Serm, 341, 9. 11: PL 39, 1499. sk. Damaszkuszi Sz. János, Adv.
Iconocl. II: PG 96, 1357.
[3] Vö. Sz. Irenaeus, Adv. Haer. III 24,1:
PG 7,966 B; Harvey 2, 131;
ed Sagnard, Sources Chr., 398. lap.
[4] Sz. Ciprián, De Orat. Dom. 23: PL
4,553; Hartel, III A, 285. lap.
Sz. Ágoston, Serm. 71, 20,33: PL 38, 463 sk. Damaszkuszi Sz. János,
Adv. Iconocl. 12: PG 96, 1358. D.
[5] Vö. Origenész, In Mt. 16,21: PG 13,
1443 C; Tertullián, Adv. Marc.
3, 7: PL 2, 357 C; CSEL 47, 3, 386. lap. Liturgiai forrásokul vö.
Sacramentariurn Gregorianum: PL 78, 160 B. Vagy C. Mohlberg, Liber
Sacramentorum romanae ecclesiae, Róma 1960, 111. lap, XC: "Isten, aki a
szentek társaságából készítesz magadnak örök hajlékot ..." Himnuszok:
Urbs Ierusalem beata a szerzetes breviáriumban, és Coelestis urbs
Ierusalem a római breviáriumban.
[6] Vö. Sz. Tamás, Summa Theol. III, q.
62, a. 5, ad 1.
[7] Vö. XII. Pius Mystici Corporis
körlevél, 1943. jún. 29.: AAS 35
(1943) 208. lap.
[8] Vö. XIII. Leó, Divinum illud körlev.,
1897. máj. 9.: AAS 29
(1896-97) 650. lap. XII. Pius, Mystici Corporis körlevél, i. h.
219-220. lap; Denz, 2288 (3808). Sz. Ágoston, Serm. 268, 2: PL 38,
1232, és másutt. Aranyszájú Sz. János, In Sph. Horn. 9,3: PG 62, 72.
Alexandriai Didymus, Trin 2, 1: PG 39, 449. sk. Sz. Tamás, In Col.
1,18, lett. 5; ed. Marietti, II n. 46: "Amint egy test lesz a lélek
egységéből, úgy az egy-ház is a Lélek egységéből..."
[9] XIII. Leó, Sapientiae christianae
körlev. 1890. jan. 10.: ASS 22
(1889-90) 392. lap; ua. Satis cognitum körlev. 1896, jún. 29.: ASS 28
(1895-96) 710. lap. skk. XII. Pius Mystici Corporis körlev., i. h.
199-200. lap.
[10] Vö. XII. Pius Mystici Corporis
körlev., i. h. 221. lap skk., ua.
Humani generis körlev. 1950. aug. 12.: ASS 42 (1950) 571. lap.
[11] XIII. Leó, Satis cognitum körlev.
i.
h. 713. lap.
[12] Vö. Apostoli Hitvallás: Denz. 6-9
(10-13); Nicea-konstantinápolyi
Hitvallás: Denz. 86 (150); ezzel vesd össze Trienti Hitvallás: Denz.
994 és 999 (1862 és 1868).
[13] "Szent (egyetemes apostoli) római
Egyház": a Trienti Hitvallásban,
i. h. és 1. Vat. zsin.: III. Sessio, Const. dogm. de fide cath.: Denz.
1782 (3001).
[14] Sz. Ágoston, Civ. Dei, XVIII, 51,2:
PL 41,614.
[15] Vö. Sz. Ciprián, Epist. 69,6: PL
3,1142 B; Hartel 3 B, 754. lap: "az egység elválaszthatatlan
szentsége".
[16] Vö. XII. Pius, Magnificate Dominum
szózat, 1954. nov. 2.: AAS 46
(1954) 669. lap, Mediator Dei körlev. 1947. nov. 20.: AAS 39 (1947)
555. lap.
[17] Vö. XI. Pius, Miserentissimus
Redemptor 1928. máj. 8.: AAS 20
(1928) 171. lap. sk., XII. Pius: Vous nous avez szózat, 1956. szept.
22., AAS 48 (1956). 714. lap.
[18] Vö. Sz. Tamás, Summa Theol. III q.
63, a. 2.
[19] Vö. Jeruzsálemi Sz. Cirill, Catech.
17. de Spiritu S., II 35-37:
PG 33, 1009-1012. Nic. Cabasilas, De vita in Christo, III. kv. de
utilitate chrismatis: PG 150, 569-580. Sz. Tamás, Summa Theol. III, q.
65, a. 3 és q. 72, a: 1 és 5.
[20] Vö. XII. Pius; Mediator Dei
körlev.,
1947. nov. 20.: AAS 39
(1947), különösen 552. lap. sk.
[21] 1 Kor. 7,7: "Mindenki saját
ajándékát
(idion charisma) kapta
Istentől, az egyik ilyent, a másik olyant" Vö. S. Augustinus, De dono
perseverantiae 14,37: PL 45,1015 sk.: "Nemcsak a megtartóztatás az
Isten ajándéka, hanem a házasok tisztasága is."
[22] Vö. Sz. Ágoston, De praed. sanct.
14,27: PL 44,980.
[23] Vö. Aranyszájú Sz. János, In Io.
Horn. 65,1: PG 59,361.
[24] Vö. Sz. Irenaeus, Adv. haer. III,
16,6; III, 22,1-3: PG 7,925
C-926 A és 955-C-958 A; Harvey 2,87 sk. és 120-123; ed. Sagnard Sources
Chrét., 290-292. lap és 372. lap. skk.
[25] Vö. Sz. Ignác M., Ad Rom., előszó,
ed. Funk I, 252. lap.
[26] Vö. Sz. Ágoston, Bapt. c. Donat. V,
28,39: PL 43,197: "Egészen
nyilvánvaló, hogy amikor ezt mondjuk: 'az egyházban belül és kívül', ez
a szív és nem a test szerint értendő". Vö. uo. III, 19,26: 152. hasáb;
V, 18,24: 189. has.; In Io. Tr. 61,2: PL 35, 1800, és másutt gyakran.
[27] Vö. Lk. 12,48: "Mindattól, akinek
sokat adtak, sokat fognak
követelni." Vö. még Mt. 5,19-20; 7,21-22; 25,41-46; Jak. 2,14.
[28] Vö. XIII. Leó Praeclara
gratulationis, apostoli lev., 1894. jún.
20.: ASS 26 (1893-94) 707. lap.
[29] Vö. XIII. Leó, Satis cognitum
körlev., 1896. jún. 29.: ASS 28
(I895-96) 738. lap. Caritatis studium körlev. 1898. júl. 25.: ASS 31
(1898-99) 11. lap. XII. Pius Neil' alba rádiószózat, 1941. dec. 24.:
AAS 34 (1942) 21. lap.
[30] Vö. XI. Pius, Rerum orientalium
körlev., 1928. szept. 8., AAS 20
(1928) 287. lap. XII. Pius, Orientalis Ecclesiae, 1944. ápr. 9.: AAS 36
(1944) 137. lap.
[31] Vő. a S.S.C. sz. Officium
instructiója, 1949. dec. 20.: AAS 42
(1950) 142. lap.
[32] Vö. Sz. Tamás, Summa Theol. III, q.
8, a. 3, ad 1.
[33] Vö. a. S.S.C. sz. Officiumnak a
bostoni érsekhez intézett levele:
Denz. 3869-72.
[34] Vö. Cezáreai Euzébiusz, Praeparatio
evangelica, 1,1: PG 21, 28 AB.
[35] XV. Benedek, Maximum illud apostoli
lev.: AAS 11 (1919) 440. lap,
különösen 451. lap. skk. XI. Pius, Rerum Ecclesiae körlev.: AAS 18
(1926) 68-69. lap. XII. Pius, Fidei donum körlev., 1957. ápr. 21.: AAS
49 (1957) 236-237. lap.
[36] Vö. Didaché, 14: ed. Funk, I, 32,1.
Sz. Jusztinusz, Dial. 41: PG
6,564. Sz. Iréneusz, Adv. haer. N. 17,5; PG 7,1023; Harvey, 2. 199.
lap. sk. Tridenti zsinat, 22. sess, 1. fej.; Denz. 939 (1742).
[37] Vö. I. Vat. zsin. IV. sess., Pastor
aeternus const. dogm.: Denz.
1821 (3Q50 A.).
[38] Vö. firenzei zsin., Decretum pro
Graecis: Denz. 694 (1307) és I.
Vat. zsin., uo.: Denz. 1826 (3059).
[39] Vö. Nagy Sz. Gergely: Liber
sacramentorum, Praef. in natali S.
Matthiae et S. Thomae: PL 78,51 és 152; vö. Cod. Vat. lat. 3548, f. 18.
Sz. Hiláriusz, In Ps. 67,10: PL 9,450; CSEL 22,286. lap. Sz. Jeromos,
Adv. lovin. 1,26: PL 23,247 A. Sz. Ágoston, In Ps. 86,4: PL 37,1103
Nagy Sz. Gergely, Mor. in Iob, XXVIII, V: PL 76,455-456. Primasius,
Comm. in Apoc. V : PL 68,924 BC. Paschasius Radb., In Mt. L. VIII, 16.
fej.: PL 120, 561 C. Vö. XIII. Leó, Et sane lev. 1888. dec. 17.: AAS 21
(1888) 321. lap.
[40] Vö. ApCsel. 6,2-6; 11,30; 13,1;
14,23; 20,17; 1 Thessz. 5,12-13;
Fil. 1,1; Kol. 4,11, és többhelyütt.
[41] Vö. ApCsel. 20,25-27; 2 Tim. 4,6
sk.,
vö. még 1 Tim. 5,22; 2 Tim.
2,2; Tit. 1,5; Római Sz. Kelemen, Ad Cor. 44,3; ed. Funk, I, 156. lap.
[42] Római Sz. Kelemen, Ad Cor, 44,2;
ed.
Funk, I, 154. lap sk.
[43] Vö. Tertullián, Praescr. haer. 32:
PL
2,53.
[44] Vö. Tertullián, Praescr. haer. 32;
PL
2,52 sk. Sz. Ignác M., több
helyen.
[45] Vö. Sz. Irenaeus, Adv. haer. III,
3,1: PG 7,848 A; Harvey 2,8;
Sagnard, 100. lap. sk.: "manifestatam".
[46] Vö. Sz. Irenaeus, Adv. haer. III,
2,2: PG 7,847; Harvey 2,7;
Sagnard, 100. lap: "custoditur" vö. uo. IV, 26,2; 1053. has.; Harvey
2,236, valamint IV, 33,8; 1077. has.: Harvey 2,262.
[47] Sz. Ignác mártír, Philad. 1,1;
Magn.
6,1: ed. Funk, I, 264. és
234. lap.
[48] Római Sz. Kelemen, i.h. 42,3-4;
44,3-4; 57,1-2: ed. Funk, I, 152,
156, 171 sk. Sz. Ignác mártír, Philad, 2; Smyrn. 8, magn. 3, Trall. 7:
ed Funk, I, 265. lap. sk; 282; 232; 246. lap. sk. stb., Sz. Jusztinusz,
Apol. 1,65: PG 6,428; Sz. Ciprian, Epist. többhelyütt.
[49] Vö. XII. Leó, Satis cognitum
körlev.,
1896. An. 29.: ASS 28
(1895-96) 732. lap.
[50] Vö. Trid. zsin., 23. sess. De sacr.
ordinis decr., 4. fej.: Denz.
960 (1768); 1. Vat. zsin., 4. sess., De Ecclesia Christi I. dogm.
const., 3. fej.: Denz. 1828 (3061). XII. Pius, Mystici Corporis
Körlev., 1943. jún. 29.: AAS 35 (1943) 209. és 212. lap. CIC, 329. c.
1. §.
[51] Vö. XIII. Leó, Et sane Iev., 1888.
dec. 17.: ASS 21. (1888) 321.
lap. sk.
[52] Sz. Leó, M. Serm. 5,3: PL. 54,154.
[53] Trid. zsin., 23. sess., 3. fej.
idézi a 2. Tim. 1,6-7 szavait
annak bizonyítására, hogy az egyházirend igazi szentség: Denz. 959
(1766).
[54] A Trad. Apost. 3, ed. Botte,
Sources Chr., 27-30. lap "Primatus
sacerdotii"-t tulajdonit a püspöknek. Vö. Sacramentarium Leonianum, ed.
C. Mohlberg, Sacramentarium Veronen, Róma, 1955, 119. lap: "főpapi
szolgálatra ... Töltsd be papjaidban titkodnak teljességét ..:" Ua.,
Liber sacramentorum Romanae Ecclesiae, Róma, 1960, 21-122. lap: "Adj
nekik, Uram, püspöki széket egyházad és egész néped kormányozására."
Vö. PL 78, 224.
[55] Trad. Apost. 2, ed. Botte, 27. lap.
[56] Trid. zsin. 23. sess., 4. fej.: az
egy-házirend szentsége
eltörölhetetlen jegyet nyom a lélekbe: Denz. 960 (1767). Vö. XXIII.
János, Iubilate Deo szózat, 1960. máj. 8.: AAS 52 (1960) 466. lap. VI.
Pál, Homélia in Sas. Vaticana, 1963. okt. 20.: AAS 55 (1963) 1014. lap.
[57] Sz. Ciprián, Epist. 63,14: PL
4,386; Hartel, III B, 713. lap: "A
pap Krisztus helyetteseként cselekszik." Aranyszájú Sz. János, In 2
Tim. Horn. 2,4: PG 62, 612: a pap Krisztus "symbolon"-ja. Sz. Ambrus,
In Ps. 38,25-26: PL 14,1051-52: CSEL 64, 203-204. Ambrosiaster, In 1
Tim. 5,19: PI 17,479 C és In Eph. 4,11-12: 387. has. C. Theodorus
Mopsvestenus, Horn. catech. XV, 21 és 24: ed. Tonneau, 497 és 503. lap.
Hesychius Hieros., In Lev. L. 2,9,23: PG 93, 894 B.
[58] Vö. Euzébiusz Hist. Eccl., V, 24,
10: GCS II, 1, 415. lap; ed.
Bardy, Sources, Chr. II, 69. lap. Dionysius, Euzébiusznál, uo. VII,
5,2: GCS II, 2, 638. lap. sk.; Fardy, II, 168. lap. sk.
[59] Vö. a régi zsinatokról Euzébiusz,
Hist. Eccl. V, 23-24: GCS II, I.
488. lap. skk.; Bardy, II, 66. lap. skk. és többhelyütt. Nic. zsin., 5.
can.: Conc. Oec. Decr. 7. lap.
[60] Tertullian, De ieiunio, 13: PL
2,972 B; CSEL 20, 292. lap. 13-16.
sor.
[61] Sz. Ciprián, Epist. 56,3: Hartel,
III B, 650. lap; Bayard, 154.
lap.
[62] Vö. Zinelli Relatio officialis az.
I. Vat. zsinaton: Mansi 52,1109
C.
[63] Vö. I. Vat. zsin. schema const.
dogm. II. De Ecclesia Christi, 4.
fej.: Mansi 53,310. Vö. Relatio Kleutgen de schemate reformato: Mansi
53,321 B-322 B és declaratio Zinelli: Mansi 52, 1110 A. Lásd még Sz.
Leó M., Serm. 4,3: PL 54, 151 A.
[64] Vö. CIC, 227. c.
[65] Vö. I. Vat. zsin., Const. dogm.
Pastor aeternus: Denz. 1821 (3050
sk.).
[66] Vö. Sz. Ciprián, Epist. 66,8:
Hartel III, 2, 733. lap: "A püspök
az egyházban és az egyház a püspökben".
[67] Vö. Sz. Ciprián, Epist. 55,24:
Hartel, 642. lap, 13. sor: "Az
egész világon sok tagra osztott egy egyház". Epist. 36,4: Hartel, 575.
lap. 20-21. sor.
[68] Vö. XII. Pius, Fidei donum körlev.
1957. ápr. 21.: AAS 49 (1957)
237. lap.
[69] Vö. Poitiersi Sz. Hiláriusz, In Ps.
14,3: PL 9,206; CSEL 22,86.
lap. - Nagy Sz. Gergely, Moral. IV, 7,12: PL 75,643 C. Ps. - Basilius,
In Is. 15,296: PG 30,637 C.
[70] Sz. Celesztin, Epist. 18,1-2, ad
Conc. Eph.: PL 50,505 AB;
Schwartz, Acta Conc. Oec. I, 1,1 22. lap. Vö. XV. Benedek, Maximum
illud apostoli lev.: AAS 11 (1919) 440. lap. XI. Pius, Rerum Ecclesiae
körlev. 1926. febr. 28.: AAS 18 (1926) 69. lap. XII. Pius, Fidei donum
körlev. i.h.
[71] XIII. Leó, Grande munus körlev.
1880. szept. 30.: AAS 13 (1880),
145. lap. Vö. CIC, 1327. c; 1350. c. 2. §.
[72] A pátriárkai székek jogairól, vö.
nic. zsin. 6. can. Alexandriáról
és AntiochiáróI, 7. can. Jeruzsálemről: Conc. Oec. Decr. 8,1. - IV.
Later. zsin., 1215-ben, V. const.: De dignitate patriarcharum: uo. 212.
lap. - Ferr.-fir. zsin.: uo. 504. lap.
[73] Vö. Cod. Iuris pro Eccl. Orient.,
216-314. c.: de Patriarchis;
324-339: de Archiepiscopis maioribus; 362-391. c.: de aliis
dignitariis; in specie, 238. c. 3. §: 216; 240; 251; 255: de Episcopis
a Patriarcha nominandis.
[74] Vö. Trid. zsin., Decr. de reform.,
V. sess. 2. c., 9. sz., és
XXIV. sess. 4. can.; Conc. Oec. Decr. 645. és 739. lap.
[75] Vö. I. Vat. zsin., Const. dogm. Dei
Filius, 3: Denz. 1712 (3011).
Vö. a De Ecclesia I. schemához csatolt megjegyzéseket (Ballarmin Sz.
Róbertból vannak véve): Mansi 51, 579 C; valamint a De Ecclesia Christi
II. constitutio átdolgozott schemáját, Kleutgen magyarázatával: Mansi
53, 313 AB. IX. Pius, Tuas libenter lev.: Denz. 1683 (2879).
[76] Vö. CIC 1322-1323. c.
[77] Vö. I. Vat. zsin., Const. dogm.
Pastor Aeternus: Denz. 1839
(3074).
[78] Vö. Gasser kifejtése az I. Vat.
zsinaton: Mansi 52, 1213 AC.
[79] Gasser, uo.: Mansi 1214 A.
[80] Gasser, uo.: Mansi 1215 DC,
1216-1217 A.
[81] Gasser, uo.: Mansi 1213.
[82] I. Vat. zsin., Const. dogm. Pastor
Aeternus, 4: Denz. 1836 (3070).
[83] A püspökszentelés orációja a
bizánci rítusban: Euchologion to
mega, Róma, 1873., 139. lap.
[84] Vö. Sz. Ignác mártír, Smyrn., 8,1:
ed. Funk, I, 282. lap.
[85] Vö. ApCsel 8,1; 14,22-23; 20, 17 és
többhelyütt.
[86] Mozarab oráció: PL 96, 759 B.
[87] Vö. Sz. Ignác mártír, Smyrn. 8,1:
ed Funk, I, 282. lap.
[88] Sz. Tamás, Summa Theol. III, q. 73,
a. 3.
[89] Vö. Sz. Ágoston, C. Faustum, 12,20:
PL 42,265; Serm. 57,7: PL
38,389 stb.
[90] Sz. Leó M., Serm. 63,7: PL 54,357
C.
[91] Traditio Apostolica Hippolyti, 2-3;
ed. Botte, 26-30. lap.
[92] Vö. az examen szövege a
püspökszentelés kezdetén és az oráció a
püspökszentelés miséjének végén, a Te Deum után.
[93] XIV. Benedek, Romana Ecclesia
breve, 1752. okt. 5., 1. §.
Bullarium Benedicti XIV., t. IV., Róma, 1758, 21: "A püspök Krisztust
képviseli és az 6 munkáját végzi". XII. Pius, Mystici Corporis körlev.,
1. c., 211. lap: "A számukra kijelölt nyájat mindegyikük Krisztus
nevében legelteti és kormányozza."
[94] XIII. Leó, Satis cognitum körlev.,
1896. jún. 29.: AAS 28
(1895-96) 732. lap. Ua., Officio santissimo lev., 1887. dec. 22.: ASS
20 (1887) 264. lap. IX. Pius, Litt. Apost. ad Episcopos Germaniae,
1875. márc. 12.: és consistoriumi szózat, 1875. márc. 15.: Denz.
3112-3117, csak az új kiadásban.
[95] I. Vat. zsin., Const. dogm. Pastor
Aeternus, 3: Denz. 1828 (3061).
Vö. Relatio Zinelli: Mansi 52,1114 D.
[96] Vö. Sz. Ignác mártír, Ad Ephes.
5,1: ed Funk, I, 216. lap.
[97] Vö. Sz. Ignác mártír, Ad Ephes.
6,1: ed Funk, I, 218. lap.
[98] Vö. Tried. zsin., 23. sess. De
sacr. ordinis, 2. fej.: Denz. 958
(1765), és 6 can.: Denz. 966 (1766).
[99] Vö. I. Ince, Epist. ad Decentium:
PL 20,554 A; Mansi 3, 1029;
Denz. 98 (215): "A presbiterek, bár papok a második rendben, de a
főpapság csúcsát nem birtokolják." S. Ciprián, Epist. 61,3: ed. Hartel,
696. lap.
[100] Vö. Trid. zsin., 1. c., Denz.
956a-968 (1763-1778), különösen a
7. can.: Denz. 967 (1777). XII. Pius, Const. Apost. Sacramentum
ordinis: Denz. 2301 (3857-61).
[101] Vö. I. Ince, i.h. - Nazianzi Sz.
Gergely, Apol. II, 22: PG 35,
432 B. Ps.-Dionysius, Eccl. Hier., 1,2: PG 3,372 D.
[102] Vö. Trid. zsin., 22. sess.:
Denz, 940 (1743). XII. Pius, Mediator
Dei körlev., 1947. nov. 20.: AAS 39 (1947) 553. lap; Denz. 2300 (3950).
[103] Vö. Trid. zsin. 22. sess.: Denz.
938 (1739-40). II. Vat. zsin.,
Const. De sacra liturgia, 7. és 47. szám.
[104] Vö. XII. Pius, Mediator Dei
körlev., I. fej. a 67. sz. alatt.
[105] Vö. Sz. Ciprián, Epist. 11,3: PL
4,242 B; Hartel, II, 2, 497.
lap.
[106] Ordo consecrationis
sacerdotalis, a ruhák föladásakor.
[107] Uo. a praefatióban.
[108] Vö. Sz. Ignác mártír, Philad. 4:
ed. Funk, I. 266. lap. I. Kornél
Sz. Ciprián-nál, Epist. 48,2: Hartel, III, 2, 610. lap.
[109] Constitutiones Ecclesiae
Aegyptiacae, III, 2: ed Funk,
Didascalia, II, 103. lap. Statuta Eccl. Ant. 37-41: Mansi 3,954.
[110] Sz. Polikárp, Ad Phil. 5,2; ed.
Funk, I, 300. lap: Krisztusról
mondjuk, hogy "mindenkinek szolgája lett". Vö. Didaché,
15,1: uo. 32,1.
Sz. Ignác mártír, Trall. 2,3: uo. 242. lap. Constitutiones Apostolorum,
8,28,4: ed. Funk, Didascalia I, 530. lap.
[111] Sz. Ágoston, Serm. 340,1: PL 38,
1483.
[112] Vö. XI. Pius, Quadragesimo anno
körlev., 1931. máj. 15.: AAS 23,
(1931) 221. lap. XII. Pius De quelle consolation szózat, 1951. okt.
14.: AAS 43 (1951) 790. lap. sk.
[113] XII. Pius, Six an se sont
écoulés
szózat,. 1957; AAS 49 (1957),
927. lap.
[114] Krisztus Király ünnepének
praefatiójából.
[115] Vö. XIII. Leó, Immortale Dei
körlev., 1885. nov. 1.: ASS 18
(1885), 166. lap. skk. Ua., Sapientiae Christianae körlev. 1890. jan.
10.: ASS 22 (1889-90) 397. lap. skk, XII. Pius, Alla vostra filiale
szózat, 1958. márc. 23.: AAS 50 (1958) 220. lap: "la legittima sana
laicita dello Stato".
[116] CIC 682. can.
[117] Vö. XII. Pius, De quelle
consolation
szózat, i. h. 781. lap: "A
döntő csatákban többnyire azok vannak előnyben, akik a legszerencsésebb
kezdő lépéseket teszik ..." Ua., L'importance de la presse catholique,
1950. febr. 17.: AAS 42 (1950) 256. lap.
[118] Vö. 1Thessz. 5,19 és 1Ján. 4,1.
[119] Epist. ad Diognetum, 6: ed.
Funk, I,
400. lap. Vö. Aranyszájú sz.
János, In Mt. Horn. 46 (47) 2: PG 58,478, a tésztába kevert kovászról.
[120] Missale Romanum, Gloria in
excelsis.
Vö. Lk. 1,35; Mk. 1,24; Lk.
4,34; Ján. 6,69 (ho hagios tou Theou); Csel. 3,14; 4,27 és 30; Zsid.
7,26; 1Ján. 2,20; Jel. 3,7.
[121] Vö. Origenész, Comm. Rom. 7,7;
PG
14, 1122 B. Ps. - Macarius, De
oratione, 11: PG 34,861 AB. Sz. Tamás, Summa Theol. II-II, q. 184. a.
3.
[122] Vö. Sz. Ágoston, Retract II, 18:
PL
32,637 sk. - XII. Pius
Mystici Corporis körlev., 1943. jún. 29.: AAS 35 (1943) 225. lap.
[123] Vö. XI. Pius, Rerum omnium
körlev.,
1923. jan. 26.: AAS 15 (1923)
50. lap, és 59-60. lap. Casti connubii körlev. 1930. dec. 31.: AAS 22
(1930) 548. lap. XII. Pius, Const. Apost. Provida Mater, 1947. febr.
2.: AAS 39 (1947) 117. lap. Annus sacer szózat, 1950. dec. 8.: AAS 43
(1951) 27-28. lap. Nel darvi szózat, 1956. júl. 1.: AAS 48 (1956) 574.
lap.
[124] Vö. Sz. Tamás, Summa Theol.
II-II,
q. 184, a. 5. és 6. De perf.
vitae spir., 18. fej. Origenes, In Is. Horn. 6,1: PG 13,239.
[125] Vö. Sz. Ignác mártír, Magn. 13,
q:
ed. Funk, I, 241. lap.
[126] Vö. X. Pius, Haerent animo
buzdítás,
1908. aug. 4.: ASS 41 (1908)
560. lap. sk. CIC 124. can. 124. XI. Pius, Ad catholici sacerdotii
körlev., 1935. dec. 20.: AAS 28 (I936) 22. lap. sk.
[127] Ordo consecrationis
sacerdotalis, a
bevezető buzdításban.
[128] Vö. Sz. Ignác mártír, Trall.
2,3:
ed. Funk, I, 244. lap.
[129] Vö. XII. Pius, Sous la
maternelle
protection, 1957. dec. 9.: AAS
50 (1958) 36. lap.
[130] XI. Pius, Casti connubii
körlev.,
1930. dec. 31.: AAS 22 (1930)
548. lap. Vö. S. Io. Chrysostomus, In Ephes. Hora. 20,2 PG 62,136. skk.
[131] Vö. Sz. Ágoston, Enchir. 121,32:
PL
40,288. Sz. Tamás, Summa
Theol. II-II, q-. 184, a.l. XII. Pius, Menti nostrae apostoli buzdítás,
1950. szept. 23.: AAS 42 (1950) 660. lap.
[132] A tanácsokról általában, vö.
Origenész, Comm. Rom. X, 14: PG 14,
1275 B. Sz. Ágoston, De s. virginitate, 15,15: PL 40, 403. Sz. Tamás,
Summa Theol. I-II, q. 100, a. 2C (a végén); II-II. q. 44, q. 4, ad 3.
[133] A sz. szüzesség kiválóságáról,
vö.
Tertullián, Exhort. cast. 10:
PL 2,925 C. - Sz. Ciprián, Hab. virg. 3 és 22: PL 4,443 B és 461 A sk.
Sz. Atanáz (?), De virg.: PG 28,252 skk. Aranyszájú sz. János, De
virg.: PG 48,533 skk.
[134] A lelki szegénységről, vö. Mt
5,3 és
19,21; Mk. 10,21; Lk. 18,22;
az engedelmességre Krisztus példáját említi Ján. 4,34 és 6,38; Fil.
2,8-10; Zsid. 10,5-7. Atyák es rendalapítók bőven vannak.
[135] A tanácsok nein mindenkire
vonatkozó
gyakorlati megvalósításáról,
vö. Arany-szájú sz. János, in Mt. Horn. 7,7; PG 57,81 sk. Sz. Ambrus,
De viduis, 4,23: PL 16,241. sk.
[136] Vö. Rosweydus, Vitae, Patrum,
Antwerpen, 1628. Apophtegmata
Patrum: PG 65. Palladius, Historia Lausiaca: PG 34, 995 skk; ed.
Butler. Cambridge 1838 (1904). XI. Pius Umbratilem apostoli constit.,
1924. júl. 8.: AAS 16 (1924) 386-387. lap. XII. Pius, Nous sommes
heureux szózat, 1958. ápr. 11.: AAS 50 (1958) 283. lap.
[137] VI. Pál, Magno gaudio szózat,
1964.
máj. 23.: AAS 56 (1964) 566.
lap.
[138] Vö. Cic 487. és 488. can., 4.
XII.
Pius, Annus sacer szózat,
1950. dec. 8.: AAS 43 (I951) 27. lap. sk. - XII. Pius, Provida Mater
apostoli constit., 1947. febr. 2.: AAS 39 (1947) 120. lap. skk.
[139] VI. Pál i. h. 567. lap.
[140] Vö. Sz. Tamás, Summa Theol.
II-II,
q. 184, a. 3 és q.. 188, a. 2.
Sz. Bonaventura, Opusc. XI, Apologia pauperum, 3. fej., 3: ed. Opera,
Quaracchi, t. 8., 1898, 245. a. 1.
[141] Vö. I. Vat. zsin. De Ecclesia
Christi schema, XV. fej. és 48.
megjegyzés: Mansi 51,549 sk. és 619 sk. - XIII. Leó Aux milieu des
consolations levél, 1900. dec. 23.: ASS 33 (1900-01) 361. lap. XII.
Pius, Provida Mater apostoli constit., i. h. 114. lap. sk.
[142] Vö. XIII. Leó, Romanos
Pontifices,
constit., 1881. máj. 8.: ASS
13 (1880-81) 483. lap. XII. Pius, Annus sacer szózat, 1950. dec. 8.:
AAS 43 (1951) 28. lap. sk.
[143] Vö. XII. Pius, Annus sacer
szózat,
i. h. 28. lap. XII. Pius,
Sedes Sapientiae apostoli constit., 1956. máj. 31.: AAS 48 (1956) 355.
lap. - VI. Pál, i. h. 570-571. lap.
[144] Vö. XII. Pius, Mystici Corporis,
körlev., 1943. . 29.: AAS 35
(1943) 214. lap. sk.
[145] Vö. XII. Pius, Annus sacer,
szózat,
i. h. 30. lap. Sous la
maternelle protection, szózat, 1957. dec. 9.: AAS 50 (1958) 39. lap.
sk.
[146] Firenzei zsin., Decretum pro
Graecis: Denz. 693 (1305).
[147] A szellemidézés bármilyen
formája
ellen szóló régebbi okmányokon
kívül IV. Sándortól kezdve (1258. szept. 27.) vö. a S. S. C. sz.
Officium körlevele, De magnetismi abusu, 1856. aug. 4.: ASS (1865)
177-178. lap. Denz. 1653-1654 (2823-2825); a 5. S. C. sz. Officium
felelete, 1917. ápr. 24.: AAS 9 (1917) 268. 1., Denz. 2182 (3642).
[148] Szent Pál e tanításának
összefoglaló
kifejtését Lásd: XII. Pius
Mystici Corporis körlev.: AAS 35 (1943) 200. lap. és többhelyütt.
[149] Vö. egyebek közt Sz. Ágoston,
Enarr.
in. Ps. 85, 24: PL 37, 1099.
Sz. Jeromos, Liber contra Vigilantium, 6: PL 23,344. Sz. Tamás, In 4m
Sent., d. 45, q. 3, a. 2. Sz. Bonaventura, In 4m Sent. d. 45, a. 3, q.
2; sat.
[150] Vö. XII. Pius, Mystici Corporis,
körlev.: AAS 35 (1943) 245. lap.
[151] Vö. számos fölirat a római
katakombákban.
[152] Vö. I. Geláziusz, de libris
recipiendis, decretalis, 3: PL 59,
160, Denz. 165 (353).
[153] Vö. Sz. Metód, Symposion, VII,
3:
GCS (Bonwetsch), 74. lap.
[154] Vö. XV. Benedek Decretum
approbationis virtutum in causa
beatificationis et canonisationis Servi Dei loannis Nepomuceni Neumann:
AAS 14 (1922) 23. lap. XI. Pius több szózata a szentekről: Inviti
all'eroismo. Discorsi ... t. I-III, Róma 1941-1942, több helyen; XII.
Pius, Discorsi e Radiomessaggi, t. 10, 1949, 37-43. lap.
[155] Vö. XII. Pius, körlev. Mediator
Dei:
AAS 39 (1947) 581. lap.
[156] Vö. Zsid. 13,7; Sir. 44,50;
Zsid.
11,3-40. Vö. még XII. Pius
Mediator Dei körlev.: AAS 39 (1947) 582-583. lap.
[157] Vö. I. Vat. zsin. De fide
catholica
constit., 3. fej.: Denz. 1794
(3013).
[158] Vö. XII. Pius, Mystici Corporis
körlev.: AAS 35 (1943) 216. lap.
[159] A szentek iránti hálát illetően
vö.
E. Diehl, Inscriptiones
latine Christianae ve-teres, I, Berlin 1925; 2008, 2382. sz. és
többhelyütt.
[160] Trid. zsin., 25. sessio De
invocatione ... Sanctorum: Denz. 984
(1821).
[161] Római brev., Invitatorium
Minden-szentek ünnepén.
[162] Vö. pl. 2 Thessz. 1,10.
[163] II. Vat. zsin. Konstitució a
liturgiáról, Sacrosanctum Concilium,
5. f. 104. sz.
[164] A római mise kánonja.
[165] II. Niceai zsin., Act. VII.:
Denz.
302 (600).
[166] Firenzei zsin., Decretum pro
Graecis: Denz. 693 (1304).
[167] Tridenti zsin. 25. sess., De
invocatione, veneratione et
reliquiis Sanctorum et sacris imaginibus: Denz. 984-988 (1821-1824);
25. sess. Decretum de purgatorio: Denz, 983 (1820); 6. sess. Decretum
de iustificatione, 30. can.: Denz. 840 (1580).
[168] Egyes egyházmegyéknek
engedélyezett
praefatióból.
[169] Vö. S. Petrus Canisius,
Catechismus
maior seu summa Doctrinae
Christianae, III. fej. (kritikai kiadás F. Streicher), I. rész, 15-16.
lap. 44. sz. és 100-101. lap, 49. sz.
[170] Vö. II. Vat. zsin. Konstitúció a
liturgiáról, Sacrosanctum,
Concilium, 1. f. 8. sz.
[171] Credo a római misében: Symbolum
Constantinopolitanum: Mansi 3,
566. vö. Efezusi zsin., uo. 4, 1130 (valamint uo. 2, 665 és 4, 1071);
Kalced. zsin., uo. 7,111-116; II. Konstant. zsin., uo. 9,375-396.
[172] A római mise kánonja.
[173] Sz. Ágoston, De S. Virginitate,
6:
PL 40, 399.
[174] Vö. VI. Pál, Szózat a zsinaton,
1963. dec. 4.: AAS 56 (1964) 37.
lap.
[175] Vö. Sz. Germánusz Const., Horn.
in
Annunt. Deiparae: PG 98. 328
A; In Dorm. 2; 357. has. - Antiochiai Anasztáz, Serm. 2. de Annunt, 2:
PG 89, 1377 AB; Serm. 3,2: 1388. has. C. - Kretai Sz. András, Can. in.
B. V. Nat. 4: PG 97, 1321 B. In B. V. Nat., 1: 812. has. A. Horn. in
dorm 1: 1068. has. C. - Sz. Szofroniusz. Or. 2 in Annunt., 18: PG 87
(3), 3237 BD.
[176] Sz. Ireneusz. Adc. haer. III,
22,4:
PG 7,959 A; Harvey 2, 123.
[177] Sz. Ireneusz, uo.; Harvey.
2,124.
[178] Sz. Epifániusz, Haer. 78,18: PG
42,
728 CD - 729 AB.
[179] Sz. Jeromos, Epist. 22,21: PL
22,
408. Vö. Sz. Ágoston, Serm.
51,2,3: PL 38, 335; Serm. 232, 2:1108 has. - Jeruzsálemi Sz. Cirill.,
Catech. 12,15: PG 33, 741 AB. - Aranyszájú Sz. János, In Ps. 44,7: PG
55, 193. - Damaszkuszi Sz. János, Horn. 2 in dorm. B. M. V., 3: PG 96,
728.
[180] Vö. Lateráni zsin. a 649. évben,
2.
can.: Mansi 10, 1151. - Nagy
Sz. Leó, Epist. ad Flav.: PL 54, 759. - Kalced. zsin.: Mansi 7, 462. -
Sz. Ambrus, De instit. virg.: PL 16,320.
[181] Vö. XII. Pius, Mystici Corporis
körlev., 1943, jún. 29.: AAS 35
(1943) 247-248. lap
[182] Vö. IX. Pius, Ineffabilis bulla,
1854. dec. 8.: Acta Pii IX, 1,
I, 616. lap; Denz. 1641 (2803).
[183] Vö. XII. Pius,
Munificentissimus,
apostoli constit., 1950. nov.
1.: AAS 42 (1950); Denz. 2333 (3903). Vö. Damaszkuszi Sz. János, Enc.
in. dorm. Die genitricis, Horn 2 és 3: PG 96, 721-761, főleg 728. has.
B. - Konstantinápolyi Sz. Germánusz, In S. Dei gen. dorm. Serm. 1: PG
98 (6), 340-348; Serm 3: 361. has. - Jeruzsálemi Sz. Modesztusz, In
dorm. SS. Deiparae: PG 86 (2); 3277-3312.
[184] Vö. XII. Pius, Ad coeli Reginam
körlev., 1954. okt. 11.: AAS 46
(1954), 633-636. lap; Denz 3913 skk. Vö. Krétai Sz. András, Horn. 3 in
dorm. SS. Deiparae: PG 97, 1089-1109 - Damaszkuszi Sz. János, De fide
orth., IV, 14: PG 94, 1153-1161.
[185] Vö. Kleutgen De mysterio Verbi
in-carnati, újrafogalmazott
szöveg, IV. fej.: Mansi 53, 290. Vö. Krétai Sz. András, In nat. Marie,
sermo 4: PG 97, 865. A. - Konstantinápolyi Sz. Germánusz., In annunt.
Deiparae: PG 98, 321 BC. In dorm. Deiparae, III; 361. has. D. -
Damaszkuszi Sz. János, In dorm. B. V. Mariae, Horn. 1,8: PC 96, 712
BC-713 A.
[186] Vö. XIII. Leó, Adiutricem populi
körlev., 1895. szept. 5.: ASS
15, (1895-96) 303. lap. - X. Pius, Ad diem illum körlev., 1904. febr.
2.: Acta I, 154. lap; Denz. 1978 a (3370). - XI. Pius, Miserentissimus
körlev., 1928. máj. 8.: AAS 20 (1928) 178. lap. - XII. Pius,
rádiószózat, 1946. máj. 13.: AAS 38 (1946) 266. lap.
[187] Sz. Ambrus, Epist. 63; PL 16,
1218.
[188] Sz. Ambrus, Expos. Le. II, 7: PL
15,
1555.
[189] Vö. Ps. - Petrus Dam., Serm. 63:
PL
144, 861 AB. - Godefridus a
S. Victore, In nat. B. M., Ms. Paris, Mazarine, 1002, fol. 109 r. -
Gerhohus Reich., De gloria et honore Filii Hominis, 10: PL 194, 1105
AB.
[190] Sz. Ambrus, i. h. és Expos. Lc.
X,
24-25: Pl 15, 1810. - Sz.
Ágoston, In Io. Tr. 13, 12: PL 35, 1499. Vö. Serm. 191, 2, 3; PL 38,
1010; stb. Vö. még Béda Venerabilis, In Le. Expos. I, 2. fej.: PL 92,
330. - Isaac de Stella, Serm. 51: PL 194, 1863 A.
[191] "Oltalmad alá ..."
[192] II. Niceai zsin. 787-ben: Mansi
13,
378-379; Denz. 302 (600-601). - Tridenti zsin. 25. sess.: Mansi 33,
171-172.
[193] Vö. XII. Pius, rádiószózat,
1954.
okt. 24.: AAS 46 (1954) 679.
lap. Ad coeli Reginam, körlev., 1954. okt. 11.: AAS 46 (1959) 637. lap.
[194] Vö. XI. Pius, Ecclesiam Dei
körlev.,
1923. nov. 12.: AAS 15
(1923) 581. lap. XII. Pius, Fulgens corona körlev., 1953. szept. 8.:
AAS 45 (1953) 590-591. lap.
|
|
|
Uram, mutasd meg nekünk az Atyát, és ez elég nekünk. Jn 14,7-14
>>>
Keresés a Bibliában:
|
Eseménynaptár
|
![PPKE](https://uj.katolikus.hu/kepek/ppke-logo-165.png)
|
|